Ким Едуардс
Дъщерята на пазителя на спомени

Превод от английски: Ирина Васева, 2009

chitanka.info

На Абигейл и Наоми

1964

I

Март 1964 година

Няколко часа преди да започнат родилните болки, заваля сняг. Отначало само по някоя и друга снежинка политаше от схлупеното сиво небе в късния следобед, но после изви вихрушка и вятърът шеметно подемаше снежинките край широката веранда. Двамата стояха до прозореца, загледани във внезапните пориви на снежните талази, които се извисяваха и после се спускаха на земята. Отвсякъде светваха лампи, а голите клони на дърветата побеляваха.

След вечеря той събра кураж и излезе в мразовитата вечер за дърва от купчината, която бе струпал край гаража през есента, и запали камината. Кристалният мразовит въздух пощипваше лицето му, а по алеята към гаража вече бе натрупало близо педя над глезените. Насъбра цепеници, отърси ги от белите им калпачета и ги внесе вътре. Подпалките лумнаха начаса, а той приседна на килимчето и кръстосал крака, започна да притуря цепеници, загледан в танца на синкавите хипнотични пламъци. Навън снегът тихо и неспирно трупаше в мрака — искрящ и дебел, в нетрепващите овали светлина от уличните лампи. Когато се изправи и погледна през прозореца, колата им вече приличаше на заоблено бяло хълмче в края на улицата. Следите от стъпките му по алеята към гаража бяха затрупани и от тях нямаше и помен.

Отупа ръце от пепелта и седна на дивана до съпругата си, която бе вдигнала крака върху възглавници, кръстосала отекли глезени и подпряла книгата на д-р Спок на корема си. Погълната от четивото, тя разсеяно лизваше показалец при всяко отгръщане на страница. С нежни ръце, с къси и силни пръсти, тя леко и съсредоточено прехапваше долната си устна, докато четеше. Както я гледаше, изпита любов и удивление: че тя е негова съпруга, че бебето им, което трябва да се роди само след три седмици, скоро наистина ще се появи. То ще е първото им дете. Бяха женени едва от година.

Уви краката й по-плътно с одеяло, а тя вдигна поглед и се усмихна.

— Знаеш ли, открай време се питам какво ли е чувството… — рече тя. — Така де, как ли се чувства човек, преди да се роди. Ужасно е, че не помним нищо. — Разгърна пеньоара, вдигна пуловера под него и оголи облия си, твърд като диня корем. Прекара ръка по гладката му повърхност, а светлините от огъня затанцуваха по кожата й и хвърляха червеникавозлатисти отблясъци върху косите й. — Дали е като да си в огромен фенер? Тук пише, че светлината прониква през кожата и бебето вече може да вижда.

— Не знам — отвърна той.

— Как така? — засмя се тя. — Нали ти си лекарят!

— Аз съм просто ортопед — напомни й той. — Мога да ти разкажа как се оформят костите на зародиша и толкова. — Привдигна кракът й, крехък и отекъл в светлосиния чорап, и нежно започна да го масажира: силната кост на глезена, костите в средата на ходилото и на фалангите, скрити под кожата и плътно наслоените мускули като ветрило, което всеки миг ще се отвори. Дишането й изпълни тихата стая, от стъпалото й ръцете му се стоплиха и той си представи съвършената, тайнствена симетрия на костите. Бременна, тя му се струваше красива, но уязвима и под бледата й бяла кожа едва прозираха тънки сини вени.

Бременността й течеше много леко, без никакви лекарски ограничения. И въпреки това не я бе любил от няколко месеца. Сега му се искаше да я закриля — качваше я на ръце по стълбите, загръщаше я с одеяло, носеше й яйчен крем.

— Ама аз не съм инвалид — всеки път се противеше тя през смях. — Нито съм току-що излюпило се пиленце, дето си намерил на моравата. — Но вниманието му й бе приятно. Понякога се събуждаше и я наблюдаваше, докато спи — как потрепват клепачите й, как бавно и равномерно се надигат гърдите й, отметнатата й ръка, толкова малка, че може цяла да я побере в дланта си.

Беше единайсет години по-млада от него. За пръв път я зърна преди малко повече от година, на ескалатора в универсален магазин в центъра на града в една навъсена ноемврийска събота — беше тръгнал да си купи вратовръзки. Той бе на трийсет и три и наскоро бе дошъл в Лексингтън, Кънектикът, а тя изплува сред множеството като видение с руса коса, вдигната в елегантен кок, и проблясващи по шията и ушите перли. Беше с тъмнозелено вълнено палто, а кожата й бе гладка и бяла. Той се спусна към ескалатора и си запробива път нагоре сред тълпата, като се мъчеше да не я изпуска от поглед. Тя слезе на четвъртия етаж, където продаваха дамско бельо и трикотаж. Докато се опитваше да я следва сред щандове, отрупани с нежно проблясващи комбинезони, сутиени и дамски пликчета, една продавачка в тъмносиня униформа с бяла якичка го спря и с усмивка го попита какво желае. Пеньоар, рече той и се заозърта сред щандовете, докато не забеляза косата й, тъмнозеленото рамо и сведената настрани глава, която разкриваше извивката на врата й. Пеньоар за сестра ми в Ню Орлиънс. Разбира се, нямаше нито сестра, нито друг жив роднина.

Продавачката за миг изчезна и се появи с три дебели хавлиени пеньоара. Наслуки, без дори да погледне, избра най-горния. Следващия месец, заобяснява продавачката, ще имаме по-богат избор в три размера, но той вече се бе запътил по пътечката, преметнал през ръка сгънатия пеньоар с цвят на корал, а обувките му поскърцваха по плочките, докато припряно се провираше сред купувачите към нея.

Тя ровеше в купчина скъпи чорапи, чиито чисти цветове искряха през целофанените прозорчета на опаковките — тъмносиви, тъмносини, тъмнокафяви, като съсирена кръв. Ръкавът на зеленото й палто докосна неговия и той долови парфюма й — деликатно, но изпълващо ухание, подобно на гъстите бледи венчелистчета на люляците пред студентската му квартира навремето в Питсбърг. Четвъртитите прозорци на приземния му апартамент бяха вечно в прахоляк, матови от наслоилите се от стоманодобивната фабрика сажди и пепел, но през пролетта цъфваха люляците и към стъклото се притискаха гроздове бели и светловиолетови цветчета, а уханието им изпълваше всичко наоколо като светлина.

Той се прокашля — едва дишаше — и вдигна хавлиения пеньоар, но продавачката зад щанда се смееше — разказваше някакъв виц и не го забеляза. Прокашля се повторно и тогава тя го погледна с досада и кимна към клиентката с три плоски пликчета чорапи, като гигантски карти за игра в ръка.

— Опасявам се, че мис Ашър е преди вас — ледено и високомерно рече продавачката.

Тогава погледите им се срещнаха и той се стъписа, като видя очите й — тъмнозелени като палтото. Тя го огледа — дебел вълнен меланжов балтон, гладко избръснато, поруменяло от студа лице, поддържани нокти. Усмихна се весело и някак снизходително и посочи преметнатия през ръката му пеньоар.

— За съпругата ви ли? — попита тя. Той тутакси долови благовъзпитания кънектикътски акцент в този град на отколешни богаташи, където подобни подробности бяха от значение. Бе пристигнал едва преди шест месеца, но вече го знаеше. — Нищо, Джийн — обърна се тя към продавачката. — Обслужи първо господина. Клетият, сигурно е объркан и се чувства неловко сред всички тези дантели.

— За сестра ми е — рече той в отчаянието си да промени лошото впечатление, което създава. Вече му се бе случвало неведнъж в този град, бе твърде дързък и прям, което тук смятаха за обидно. Пеньоарът се изхлузи на пода и той се наведе да го вдигне, а като се изправи, лицето му бе като божур. Ръкавиците й лежаха върху стъклото на щанда и тя леко бе свила ръце до тях. Неудобството му сякаш я умилостиви, защото, когато очите им се срещнаха повторно, тя го гледаше мило.

— Извинете — поде той отново. — Май сам не знам какво правя. Бързам. Лекар съм. Закъснявам за болницата.

Усмивката й угасна и тя стана сериозна.

— Разбирам — рече тя и се обърна към продавачката. — Джийн, моля те, обслужи първо господина.

Прие поканата му да се срещнат и записа името и телефонния си номер с изящните букви, на които я бе научила учителката й в трети клас — бивша монахиня, според която едно от най-важните й задължения бе да втълпи на ученичките колко важен е краснописът. Всяка буква има своя собствена форма, казваше тя, единствена и неповторима, и вие сте длъжни да я пресъздадете съвършено. Осемгодишна, бледичка и слаба, жената в зеленото палто, която щеше да му стане съпруга, бе стискала писалката с малките си пръстчета и бе упражнявала краснопис сам-сама в стаята си с часове, докато се научи да пише изящно и плавно като понесла се нанякъде вода. След време, докато слушаше историята, той си я представяше привела глава под светлината на лампата, стиснала до болка писалката с пръсти, и се удивяваше на упоритостта, на вярата й в красотата и в авторитетния глас на бившата монахиня. Но онзи ден нямаше и представа за това. Онзи ден той тръгна с листчето в джоба на бялата си престилка от стая в стая из болницата и спомена как буквите се нижат една след друга, докато тя изписва съвършено името си. Обади й се още същата вечер и на другия ден я изведе на вечеря, а след три месеца се ожениха.

Сега, през последните месеци от бременността, мекият коралов пеньоар й бе точно по мярка. Намери го смушен някъде, както си бе опакован, и му го показа. Нали сестра ти е починала отдавна, възкликна тя объркана и той застина с усмивка на уста, а лъжата отпреди година се стрелна като тъмна птица през стаята. После глуповато сви рамене. Все нещо трябваше да кажа, отвърна той. Търсех си повод да се запознаем. Тя се усмихна, прекоси стаята и го прегърна.

Снегът се сипеше. Няколко часа четоха и си приказваха. Понякога тя хващаше ръката му и я слагаше на корема си да усети как бебето мърда. От време на време той ставаше да добави дърва в огъня и да хвърли поглед през прозореца към трупащия сняг — половин педя, после близо цяла. Улиците бяха притихнали и само тук-там се мяркаше по някоя кола.

В единайсет тя отиде да си легне. Той остана на долния етаж и зачете последния брой на „Списание по костна и ставна хирургия“. Всички го познаваха като отличен лекар, добър диагностик и умел хирург. Завърши пръв по успех във випуска, но още бе млад и макар внимателно да го прикриваше, не бе напълно уверен в уменията си и затова четеше всяка свободна минута и трупаше всичко, което бе постигнал като доказателство за собствените си способности. Смяташе се за различен от роднините си — по рождение бе ученолюбив, от семейство, погълнато от мисълта как да оцелеят, ден за ден. За тях образованието бе ненужен лукс, усилие с неясна цел. Бяха бедни и когато изобщо ходеха на лекар, то бе в клиниката в Моргантаун, на близо осемдесет километра. Ясно си спомняше тези редки пътувания — как подскача отзад във взетия назаем пикап, а зад тях се вие прахоляк. Танцуващия път — така го бе кръстила сестра му, която пътуваше в каросерията с родителите им. Стаите в клиниката в Моргантаун бяха мрачни — тъмнозеленикави или тюркоазени като езерна вода, а лекарите все бързаха и разсеяно преглеждаха пациентите на две на три.

Оттогава от време на време той все още усещаше втренчения поглед на онези лекари и се чувстваше като натрапник, когото една-единствена грешка всеки миг ще разобличи. Съзнаваше, че и специалността си избра под влияние на тези спомени. Нито откъслечните вълнения на общата медицина, нито деликатните рисковани сърдечни операции бяха за него. Занимаваше се най-вече със счупени крайници — ваеше гипс, проучваше рентгенови снимки, наблюдаваше как счупванията бавно и като по чудо отново заздравяват. Харесваше му, че костите са солидни и издържат дори на знойните температури при кремация. Костите са устойчиви и той лесно вложи упованието си в нещо така стабилно и предвидимо.

Чете до късно след полунощ, докато думите затанцуваха пред очите му по лъскавите бели страници, загубили смисъл, и той метна списанието на малката масичка и стана да нагледа огъня. Разръчка овъглените пънове, докато станаха на жарава, врътна клапата към комина докрай и затвори месинговата решетка на камината. Когато загаси лампите, сред натрупалата се пепел просветваха пламъчета, нежни и бели като натрупалия по парапета на верандата и рододендроновите храсти снежен кожух.

Стъпалата поскръцваха под тежестта му. Поспря край детската стая и се загледа в смътните очертания на кошчето, на масата за преповиване и наредените по полиците плюшени играчки. Стените бяха боядисани в бледо морскозелено. Жена му сама уши юрганчето, окачено на стената в дъното, като прикачаше със ситен бод отделните парченца и забележеше ли и най-дребния недостатък — разшиваше цели части. Точно под тавана изрисува бордюр с мечета — пак сам-сама.

Нещо го подтикна да влезе и той застана до прозореца и дръпна тънкото перде да види снега — уличните лампи, оградите и покривите вече бяха захлупени под цяла педя калпаци. Такава виелица се случваше веднъж на няколко десетилетия в Лексингтън и неспирно стелещите се бели снежинки, тишината го изпълниха едновременно с вълнение и усещане за покой. В този миг разнородните късчета на живота му сякаш се съединиха в едно — всяка преживяна тъга и разочарование, всяка тревога, тайна и неувереност се скриха под пухкавата бяла постеля. Утре ще бъде тихо, светът ще лежи покорен и крехък, докато малчуганите от махалата се втурнат да прогонят покоя и с радостни викове проправят пъртина. Спомняше си такива дни от собственото си детство в планината — редки мигове на бягство, когато изтичваше в гората, задъхан, а гласът му, някак приглушен от тежкия сняг, огънал клоните на дърветата доземи, се носи по пътеките. За няколко кратки мига светът се променяше.

Остана така, докато я чу тихичко да се движи. Завари я да седи на ръба на леглото със сведена глава, вкопчила ръце в дюшека.

— Май са контракции — вдигна тя очи. Косата й се спускаше свободно и един кичур бе паднал на устната й. Той го отмести зад ухото. Седна до нея, а тя поклати глава. — Не знам. Чувствам се особено. Спазмите ту се появяват, ту затихват.

Помогна й да легне настрана и сам легна, като се зае да разтрие гърба й.

— Сигурно е фалшива контракция — успокои я той. — Има още три седмици, нали така, а и първородните обикновено се раждат след термина.

Беше прав, знаеше го, вярваше си, докато го изричаше, всъщност бе толкова убеден, че след малко се унесе и заспа. Като се събуди, тя се бе надвесила над леглото и разтърсваше раменете му. Пеньоарът и косата й изглеждаха почти бели на странната светлина от снега, която изпълваше стаята.

— Засякох ги. На пет минути са. Много са силни и ме е страх.

Нещо в душата му затрептя — запрепускаха вълнение и страх, като изтласкана от вълна морска пяна. Но го бяха учили при спешни случаи да запазва спокойствие, да сдържа емоциите и като си наложи да не бърза, стана, взе часовника си и тръгна с нея бавно и кротко напред-назад из антрето. Дойдеше ли контракция, тя силно стисваше ръката му и имаше чувството, че костите на пръстите му ще се слеят в едно. Контракциите бяха точно както каза тя — на пет, после на четири минути. Извади куфара от килера и се закова на място, как изведнъж се случва всичко — отдавна очаквано и все пак изненадващо. Той вървеше редом с нея, но светът наоколо им забави ход и застина. Болезнено съзнаваше всяко движение — как дъхът му препуска по гърлото, как тя пъхва крака в единствените обувки, които й ставаха, и отеклата плът изскача над тъмносивия кожен ръб. Когато я хвана за ръка, изпита странното усещане, че се носи из стаята, някъде край полилея и наблюдава и себе си, и нея отвисоко и не пропуска и най-дребния нюанс или подробност: тя потреперва при контракция, пръстите му здраво стисват лакътя й да я предпази. А навън снегът все така трупа.

Помогна й да облече зеленото вълнено палто, без да го закопчава и то зейна на корема й. Намери и кожените ръкавици, с които бе, когато я зърна за пръв път. Струваше му се важно всичко да е наред, до последната подробност. Поспряха на верандата, стъписани пред заобикалящата ги пухкава белота.

— Изчакай тук — каза той и заслиза по стълбите, проправяйки пъртина сред преспата. Вратите на старата кола бяха замръзнали и едва след няколко минути успя да отвори едната. Когато тя най-сетне подаде, се изви бял искрящ облак и той пролази по пода на задната седалка да намери стъргалото за лед и метличката. Когато се измъкна, жена му се бе подпряла на колоната на верандата, притиснала чело с ръце. В този миг той осъзна каква болка изпитва тя и че бебето наистина е на път и ще се роди още тази нощ. Потисна неистовото си желание да иде при нея и се захвана с все сили да освободи колата. Топлеше ту едната, ту другата си ръка под мишница, когато болката от студа ставаше непоносима, но дори тогава продължаваше и метеше ли, метеше да изчисти предното стъкло, после страничните прозорци, покрива и гледаше как снегът се пръсва и изчезва сред пухкавото море от белота около краката му.

— Не спомена, че ще боли толкова — каза тя, когато той отиде на верандата. Прегърна я през раменете и й помогна да слезе. — Мога и сама — настоя тя. — Само като ме присвие, е трудно.

— Знам — отвърна той, но не я пусна.

Когато стигнаха до колата, тя докосна ръката му и посочи къщата — обгърната в сняг, тя искреше като фенер край тъмната улица.

— Като се върнем, и бебето ще е с нас — каза тя. — Животът ни никога няма да е същият.

Чистачките бяха замръзнали и докато стигне до улицата, снегът се посипа по задното стъкло. Караше бавно и си мислеше колко е красив Лексингтън с натежалите от сняг дървета и храсти. Като зави по главната улица, колелата попаднаха върху лед, колата за миг плавно поднесе през кръстовището и спря при една снежна канара.

— Всичко е наред — рече той, а мислите му препускаха. За късмет наоколо друга кола не се виждаше. Под голите му ръце воланът бе твърд и леден като камък. От време на време забърсваше предното стъкло с опакото на ръката си и се привеждаше да се взре през почистената дупка. — Преди да тръгнем, се обадих на Бентли — спомена той своя колега, акушер-гинеколог. — Казах му да ни чака в кабинета. Ще идем там. По-близо е.

Тя премълча, вкопчила се в таблото, само пое дълбоко дъх при поредна контракция.

— Дано само не родя в тази раздрънкана кола — опита да се пошегува тя. — Открай време я мразя.

Той се усмихна, но знаеше, че тя наистина се страхува, както и самият той.

Последователен, целенасочен — дори при спешен случай, не можеше да надскочи себе си и да се държи другояче. Спираше на всеки светофар и знак за завой по пустите улици. На всеки няколко минути тя се вкопчваше с ръка в таблото и внимателно поемаше дъх, а той преглъщаше и поглеждаше към нея, не помнеше да е бил по-нервен от онази нощ. Не бе толкова напрегнат дори по време на първия си час по анатомия, пред зейналия да разкрие всичките си тайни труп на едно момче. По-нервен бе и от деня на сватбата им, когато нейното семейство изпълни едната половина на черквата, а в другата стояха неколцина негови колеги. Родителите му бяха починали, както и сестра му.

На паркинга на клиниката имаше една-единствена кола — сиво-синия „Феърлейн“ на сестрата — консервативен, практичен модел, но и по-нова от неговата. Бе извикал и нея. Спря пред входа и помогна на жена си да слезе. Сега, когато вече благополучно стигнаха кабинета, ги обзе весела възбуда и влязоха в ярко осветената чакалня, като се заливаха от смях.

Посрещна ги сестрата. Щом я зърна, разбра, че нещо не е наред. Сестрата беше с големи сини очи и бледо лице, може би на четиридесет или на двадесет и пет, и когато нещо не й се нравеше, по челото, точно между очите, се появяваше тънка вертикална бръчка. А сега бръчката бе там, докато им разказваше какво се е случило: колата на Бентли поднесла по затрупания път извън града, където той живееше, завъртяла се два пъти върху лед под натрупалия сняг и паднала в канавка.

— Значи казвате, че доктор Бентли няма да дойде, така ли? — попита съпругата му.

Сестрата кимна. Беше висока и толкова слаба и кокалеста, като че ли костите й всеки миг ще пробият кожата. Големите й сини очи бяха сериозни и интелигентни. От месеци се носеха слухове и закачки, че била влюбена в него. Прие ги чисто и просто за професионални клюки — досадни, но неизбежни, когато един мъж и жена без семейство работят рамо до рамо всеки божи ден. Но една вечер той заспа на бюрото си. Присъни му се, че е дете и си е у дома, а майка му нарежда проблясващи като скъпоценни камъни буркани с плодове на покритата с мушама маса под прозореца. Сестра му, петгодишна, равнодушно държи кукла в ръка. Мимолетен образ, може би спомен, но го изпълни едновременно с тъга и копнеж. Сега къщата е негова, но празна — опустя, когато сестра му почина и родителите му се преместиха, стаите, които майка му бе жулила до блясък, бяха запуснати и ги огласяше единствено прошумоляването на катерички и мишки.

Когато вдигна глава и отвори очи, те бяха насълзени. Сестрата стоеше на прага с разнежено лице. В онзи момент му се видя красива, леко усмихната, нямаше нищо общо с деловата жена, която работеше редом с него всеки ден, тихо и професионално. Очите им се срещнаха и на лекаря му се стори, че я познава — че и двамата се познават, че знаят безпогрешно абсолютно всичко един за друг. За миг нищичко не ги разделяше, това бе тъй всепоглъщаща близост, че той слисан застина. После тя цяла пламна и отмести поглед. Прокашля се, изопна рамене и каза, че е работила два часа извънредно и си отива. Дни наред погледите им не се срещнаха.

След това, подемеше ли някой закачка за нея, той се намесваше. Тя е чудесна сестра, казваше той, вдигнал ръка срещу майтапчиите, от почит към онзи споделен миг на общение. Никога не съм работил с по-добра. Това бе вярно и той се радваше, че работи с нея.

— А залата за спешни случаи? — попита тя. — Можете ли да я приготвите?

Лекарят поклати глава. Контракциите вече бяха на около минута.

— Бебето няма да чака — каза той, поглеждайки към жена си. В косите й се бяха разтопили снежинки и искряха като диамантена диадема. — На път е.

— Всичко е наред — стоически изрече тя. Гласът й прозвуча категорично, решително. — Докато той или тя расте, ще има да разправяме тази невероятна история.

Сестрата се усмихна, а бръчката между очите й все още си личеше, макар поизбледняла.

— Ами, да вървим — каза тя. — Да се погрижим да не ви боли толкова.

Той отиде в своя кабинет за престилка и когато се върна в кабинета на Бентли, жена му вече лежеше на гинекологичния стол, с крака в гривните. Кабинетът бе светлосин, с какви ли не емайлирани, бели и красиви инструменти от хром и блестяща стомана. Отиде до умивалника и си изми ръцете. Всяка негова клетка бе напрегната — съзнаваше и най-малката подробност и докато изпълняваше обичайната процедура, усети, че паниката му, заради отсъствието на Бентли, постихна. Затвори очи да се съсредоточи.

— Раждането започва — каза сестрата, когато той се обърна. — Всичко изглежда наред. Има десетсантиметрово разкритие. Вижте сам.

Той седна на ниското столче и посегна към меката топла кухина в тялото на жена си. Плацентата бе още цяла и през нея напипа главичката на бебето — гладка и корава като бейзболна топка. Неговото дете. Сега трябваше да е в някоя чакалня и да крачи напред-назад. В дъното на кабинета щорите на единствения прозорец бяха спуснати и когато извади ръце от топлото й тяло, се запита дали снегът още вали, смълчавайки и града, и околностите.

— Да — рече той, — десет сантиметра.

— Фиби — рече жена му. Лицето й не виждаше, но гласът й прозвуча отчетливо. От месеци обмисляха какви ли не имена, но не се бяха спрели на нито едно окончателно. — Ако е момиче, да е Фиби. Ако е момче, Пол, на прачичо ми. Казах ли ти? — попита тя. — Канех се да ти кажа, че съм решила.

— Хубави имена — успокоително каза сестрата.

— Фиби и Пол — повтори той, но се бе съсредоточил върху напиращата в тялото на жена му контракция. Направи знак на сестрата и тя приготви маската за упойката. Докато стажуваше, правеха пълна упойка на родилка с контракции, докато раждането не приключи, но времената се бяха променили — беше 1964-та — и знаеше, че Бентли невинаги прибягва до газовата маска. По-добре да е будна, да може да напъва, ще я упои при най-силните контракции, при последния напън и самото раждане. Жена му се стегна, извика, а бебето помръдна в тръбите на матката и спука плацентата.

— Сега — каза лекарят и сестрата й постави маската. Ръцете и свитите юмруци на жена му се отпуснаха под въздействие на упойката и тя лежеше неподвижна, спокойна, без да съзнава нищо, докато нова контракция, после още една преминаха през тялото й.

— Бързо се ражда за първо дете — отбеляза сестрата.

— Да — отвърна лекарят. — Дотук добре.

Така мина половин час. Жена му се надигаше, стенеше и напъваше, и щом усетеше, че тя не издържа, или извикваше, че болката е непоносима, той кимваше към сестрата и тя й поставяше маската. Чуваха се единствено тихо разменени наставления. Навън снегът трупаше, носеше се около къщите и засипваше пътищата. Лекарят седеше на стол от неръждаема стомана, съсредоточил се изцяло върху най-важното. Бе изродил пет бебета като студент, до едно живи, пет успешни израждания и сега в ума му бяха само те и се опитваше да си спомни всички подробности. Докато си припомняше, жена му лежеше с крака в гривните, а коремът й бе толкова голям, че не виждаше лицето й и то постепенно се сля с образите на онези пет родилки. Заоблените й колене, гладките тънки прасци, глезените — всичко бе пред него, тъй познато и обичано. Но и през ум не му мина да я погали или да сложи ръка на коляното й за кураж. Сестрата я държеше за ръка, докато тя напъваше. За лекаря, съсредоточил се върху онова, което е непосредствено пред него, тя не бе съпруга — бе тяло като всички останали, пациент, на чиито нужди той трябва да откликне с цялото си умение. Трябваше, налагаше се повече от всякога да сдържа емоциите си. Времето минаваше, а особеното чувство, което изпита в спалнята им, не го напускаше. Постепенно му се стори, че е другаде — хем е там, хем се е понесъл някъде и наблюдава от безопасно разстояние. Гледа как внимателно и точно прави разрез за епизиотомия. Добре стана, помисли си той, докато кръвта се стичаше в права линия, без да си позволява и да помисли колко пъти е докосвал същата тази плът със страст.

Главичката се подаде. След още три напъвания се показа цялата и телцето се плъзна в ръцете му, които го очакваха. Бебето изплака и синята му кожа порозовя.

Беше момче с червено личице и черна коса, недоверчиво ококорено срещу светлината и връхлетелия го студен кристален въздух. Лекарят завърза пъпната връв и я преряза. Синът ми, позволи си да си каже той наум. Моят син.

— Красавец — рече сестрата. Изчака го да прегледа детето и с бърз и безпогрешен поглед отбеляза равномерното туптене на сърцето, дългите пръсти на ръчичките и кичура тъмна коса. После отнесе малкия в другата стая да го изкъпе и да капне сребърен нитрат в очичките му. Чуха се вялите му викове и жена му помръдна. Лекарят стоеше, застинал с ръка на коляното й, дишаше дълбоко, изчаквайки остатъка от плацентата. Моят син, помисли си той отново.

— Къде е бебето? — отвори очи жена му и отмести коси от поруменялото си лице. — Всичко наред ли е?

— Момче е — отговори лекарят и се усмихна. — Имаме син. Само да го измият и ще го видиш. Съвършен е.

Лицето на жена му, разнежено от облекчение и изтощение, пак се сви от болка — нова контракция, а лекарят, в очакване на плацентата, се върна на столчето пред разтворените й крака и леко притисна корема й. Тя извика и в същия момент той разбра какво става, стъписан, като да е видял внезапно появил се прозорец насред бетонна стена.

— Няма нищо — каза той. — Всичко е наред. Сестра — извика той с наближаващата нова контракция.

Сестрата се появи начаса с бебето на ръце, вече повито в бяло одеялце.

— Девет по скалата на Апгар — съобщи тя. — Здраво-здравеничко.

Жена му вдигна ръце да поеме бебето и заговори, но я присви болка и отново легна.

— Сестра — рече лекарят, — трябвате ми тук. Веднага.

За миг сестрата се обърка, после сложи две възглавници на пода, постави бебето върху тях и отиде при лекаря до гинекологичния стол.

— Още упойка — той забеляза колко е учудена, после тя бързо кимна и се зае да изпълни разпореждането му. Бе сложил ръка на коляното на жена си и докато упойката подейства, усети как напрегнатите й мускули се отпускат.

— Близнаци ли са? — попита сестрата.

Лекарят, който си бе позволил да се поотпусне след раждането на момченцето, усети, че се разтреперва и само кимна. Спокойно, каза си той, докато се показа и втората главичка. Ти не си тук, ти си другаде, мислеше си той, наблюдавайки някъде от тавана как ръцете му последователно и точно работят. Раждане като раждане.

Второто бебе бе по-дребничко, излезе лесно и се пързулна толкова бързо в ръцете му с ръкавиците, че той се приведе да не го изтърве.

— Момиченце — каза той, хвана го като футболна топка с лице надолу и започна да го потупва по гърба, докато то изплака. После го обърна да види личицето му.

По нежната му кожичка се виеха спирали от сивкавобялата субстанция на новородено и цялото бе хлъзгаво от околоплодни води и следи от кръв. Сините очи бяха мътни, а косата — гарвановочерна, но той почти не ги забеляза. Загледа се в безпогрешните белези — обърнати нагоре, като че се смеят очи, с характерната епикантална гънка в долния вътрешен край, сплесканото носле. Класически случай, припомни си той думите на своя професор, докато преглеждаха подобно дете преди години. Монголоид. Знаете ли какво означава това? И лекарят прилежно издекламира симптомите, които бе запомнил наизуст от учебника: слаб мускулен тонус, забавени растеж и умствено развитие, възможни сърдечни усложнения, ранна смърт. Професорът кимна и постави слушалката на гладките голи гърдички на бебето. Горкото. Нищо не може да се направи, освен да го поддържат чисто. По-добре да си спестят мъката и да го изпратят в приют.

Лекарят сякаш се върна във времето. Сестра му се бе родила със сърдечна недостатъчност и много бавно растеше, а затичаше ли се, не й стигаше дъх. Минаха години, преди да идат в клиниката в Моргантаун и да разберат какво й е. После разбраха, но нищо не можеха да направят. Майка му й отдаде цялото си внимание и въпреки това тя почина на дванайсет години. Тогава лекарят бе на шестнадесет и вече живееше в града, където учеше в гимназия, устремен към Питсбърг, медицината и настоящия си живот. Но си спомняше покъртителната, неутешима скръб на майка си, която всяка сутрин, и в пек, и в студ, се изкачваше до гроба, скръстила ръце на гърди.

Сестрата стоеше до него и оглеждаше бебето.

— Съжалявам, докторе — рече тя.

Държеше новороденото, забравил какво следва да стори. Мъничките й ръчички бяха съвършени. Но разстоянието между палчетата на крачетата и останалите пръсти зееше, сякаш липсва зъб и като се вгледа в очичките й, подобно ситни, ясно очертани снежинки по ирисите, забеляза петънцата на Брашфийлд. Представи си сърчицето й — колкото слива и вероятно увредено, и си помисли за грижовно боядисаната детска стая, с наредени плюшени животни и едно-единствено кошче. Спомни си как жена му, застанала на тротоара пред забуления им в искрящ сняг дом, каза: Животът ни никога няма да е същият.

Ръчичката на бебето лекичко перна неговата и той се сепна. Механично се зае с познатата процедура. Сряза пъпната връв и преслуша сърчицето и дробовете. През цялото време снегът не излизаше от ума му — как сребристата кола пропада в канавка, дълбоката тишина в безлюдната клиника. След време, сетеше ли се за тази нощ, а той често си мислеше за нея през следващите месеци и години — повратният момент в живота му, миговете, до които неизменно всичко останало се свеждаше, — щеше да си спомня само тишината в кабинета и неспирно трупащия сняг навън. Тишината бе тъй дълбока и всепроникваща, че имаше чувството, че се носи към непознати висини, някъде над тази стая и отвъд, където се слива със снега, откъдето кабинетът изглежда като в друг живот — живот, в който той е случаен зрител, сякаш от тъмната улица за миг е зърнал гледката през меко осветен прозорец. Щеше да си спомня именно това — усещането за безкрайност. Лекарят в канавката и светлините на собствения му дом, грейнали някъде в далечината.

— Добре. Измийте я, ако обичате — каза той и подаде лекото телце на сестрата. — Но я оставете в другата стая. Не искам жена ми да разбере. Не веднага.

Сестрата кимна. Скри се, после се върна да сложи сина му в преносимото бебешко кошче, което бяха донесли. Лекарят се бе улисал да извади плацентите, които с лекота излязоха, тъмни и дебели, всяка колкото малка чиния. Двуяйчни близнаци, момче и момиче, единият — видимо съвършен, другият — белязан с излишна хромозома във всяка клетка на тялото си. Какви са шансовете им? Синът му лежи в кошчето и помахва ръчички плавно и безцелно в ритъма на движенията на течността в майчината утроба. Направи обезболяваща инжекция на жена си и се приведе да довърши епизиотомията. Беше почти призори и през прозорците вече плахо се процеждаше светлина. Наблюдаваше как ръцете му се движат и си мислеше, че шевовете стават чудесни — ситни като нейните, елегантни и равномерни. Заради нещо сбъркано, което той изобщо не забеляза, тя отпра цяло парче от юрганчето.

Когато свърши, завари сестрата в люлеещ се стол в чакалнята, гушнала момиченцето. Погледна го безмълвно и Дейвид си спомни как тя го бе наблюдавала, докато той спеше.

— Има едно място — драсна той име и адрес на гърба на пощенски плик. — Искам да я заведеш там. Разбира се, като се съмне. Ще попълня акта за раждане и ще се обадя да предупредя, че ще отидеш.

— А жена ви — в гласа й, както бе някъде далеч-далеч, той долови изненада и неодобрение.

Сети се за сестра си — бледичка и слаба, как се мъчи да си поеме дъх, а майка му се извръща към прозореца да скрие сълзите си.

— Не виждаш ли? — тихо отвърна той. — Клетото дете явно е със сърдечна недостатъчност, фатална. Опитвам се да спестя на всички ни ужасна мъка.

Говореше убедено. Вярваше във всяка своя дума. Сестрата седеше, втренчена в него с учудено, но иначе непроницаемо изражение, а той чакаше да чуе нейното да. В онова си състояние и през ум не му мина, че тя може да отговори другояче. И през ум не му мина, както щеше да си мисли по-късно същата нощ и нощи наред след това, на какъв риск излага всички. Тогава просто се ядоса, че тя не казва нищо, и внезапно го налегна безумна умора, а всичко в до болка познатата му клиника му се стори странно, сякаш витае в съновидение. Сестрата го изгледа със сините си, нетрепващи очи. Той отвърна на втренчения й поглед, без да мигне и накрая тя кимна съвсем леко, почти недоловимо.

— Снегът — промърмори тя, свела поглед.

* * *

Преди пладне виелицата постихна и в далечината стърженето на снегорини разцепи застиналия покой. От прозореца на горния етаж той гледаше как сестрата изчисти снега от сиво-синята кола и потегли сред пухкавата белота. Бебето спеше в кашон, застлан с одеяла на седалката до нея. Лекарят я проследи как зави наляво по улицата и изчезна. После се върна и седна при семейството си.

Жена му спеше с разпилени по възглавницата златисти коси. От време на време лекарят позадремваше. Събудеше ли ce, ce взираше в пустия паркинг, гледаше как от комините от другата страна на улицата се вие дим и подбираше думите, които ще каже. Че никой не е виновен, че дъщеря им ще е в добри ръце с други като нея, че за нея непрестанно ще се грижат. Че така ще е най-добре за всички.

Малко преди обед снегът престана, а синът му, огладнял, проплака и жена му се събуди.

— Къде е бебето? — попита тя, попривдигна се на възглавниците и отметна косата от лицето си. Със сина им, топъл и лек в прегръдката му, той седна до нея и постави бебето в ръцете й.

— Здравей, скъпа моя — рече той. — Виж какъв красавец е синът ни. Беше много смела.

Тя целуна бебето по челцето, после разкопча нощницата и го нагласи до гръдта си. Синът му засука начаса, а жена му вдигна поглед и се усмихна. Взе свободната й ръка и си припомни как се вкопчваше в него толкова силно, че оставяше отпечатъци от пръстите си върху неговите. Спомни си и колко искаше да я предпази.

— Всичко наред ли е? — попита тя. — Скъпи? Какво има?

— Близнаци — бавно изрече той, замислен за кичурите черна коса и хлъзгавите телца, които шаваха в ръцете му. Очите му се насълзиха. — Момче и момиче.

— А-а — възкликна тя, — и момиченце! Фиби и Пол. А къде е тя?

Пръстите й са тъй крехки, помисли си той, като кости на птиче.

— Скъпа — поде той. Гласът му секна и думите, които тъй старателно бе репетирал, се изпариха. Затвори очи, а когато бе в състояние да заговори, изрече куп необмислени слова. — Любима. Ужасно съжалявам. Дъщеричката ни умря при раждането.

II

Каролайн Гил закрачи предпазливо и неуверено през паркинга. Нагази в снега, който стигаше до четири-пет пръста над глезените, а на места и до коленете й. Носеше увитото в одеяла бебе в стар кашон от мостри бебешки храни, които им караха в клиниката. Кашонът бе цял в печати с червени букви и ангелски бебешки личица, а капаците се надигаха и прихлопваха при всяка стъпка. Сред почти пустия паркинг тегнеше необичайна тишина, сякаш извираше от самия студ, за да изпълни въздуха и да се разлее навред като вълнички след хвърлен във водата камък. Отвори вратата на колата и снегът се издигна в пухкав облак, който пощипваше лицето й. Инстинктивно се приведе да направи завет над кашона и го нагласи на задната седалка, където розовите одеялца се разстлаха леко по бялата изкуствена тапицерия. Бебето спеше дълбоко и непробудно, както спи новородено, присвило личице, очичките му — две цепки, а нослето и брадичката — просто две издатинки. Как да предположи човек, помисли си Каролайн. Ако не знаех, и през ум не би ми минало. Бе й дала осем по Апгар.

Градските улици бяха едва попрочистени и се караше трудно. Колата на два пъти поднесе и на два пъти Каролайн за малко да обърне назад. Но шосето бе по-чисто и щом пое по него, настъпи газта равномерно през промишлените предградия на Лексингтън и ширналите се конеферми. Тук проточилите се на километри бели огради пробягваха покрай нея и хвърляха сянка върху снега, а тъмните силуети на коне се открояваха сред нивите. По прихлупеното небе се носеха талази гъсти сиви облаци. Каролайн пусна радиото, потърси някаква станция, но го изключи. Светът прелиташе край нея колкото обичаен, толкова и неузнаваем.

От мига, в който лекичко кимна в отговор на изумителното желание на доктор Хенри, имаше чувството, че бавно и леко се спуска по въздуха, в очакване да стигне земята и да разбере къде е. Молбата му — да отведе новороденото момиченце, без да каже на съпругата си, че се е родило, й се виждаше отвратителна. Но я трогнаха болката и объркването по лицето му, докато преглеждаше дъщеричката си, и бавните му, сковани движения след това. Скоро ще се съвземе, каза си тя. В шок е и може ли човек да го вини? Нали сам изроди собствените си близнаци насред буря, а да му се случи такова нещо.

Караше все по-бързо, а в съзнанието й нахлуваха образи от ранното утро. Как доктор Хенри работи уверено и умело, всяко негово движение е съсредоточено и премерено. Кичурът черна коса между белите бедра на Нора Хенри и огромният й корем, който потрепва при всяка контракция като развълнувано от вятъра езеро. Тихичкото просъскване на упойващия газ и мигът, в който доктор Хенри я повика с тих, но напрегнат глас, а и заради изтерзаното му изражение, реши, че второто бебе се е родило мъртво. Изчака го да помръдне, да опита да го съживи. Но той не стори нищо и си каза, че трябва да иде при него за свидетел, та да може после да потвърди: Да, бебето беше синьо. Доктор Хенри се опита, и двамата се опитахме, но нищо не можеше да се направи.

Но тогава бебето изплака и плачът му я отведе до него, погледна го и разбра.

Караше и се опитваше да прогони спомените. Шосето се врязваше сред варовикови скали и небето сякаш струеше надолу като през фуния. Изкачи едно хълмче и се спусна по дълго нанадолнище към река в далечината. Зад нея, в кашона бебето все така спеше. От време на време Каролайн хвърляше притеснен поглед през рамо да се увери, че не се е поместило. Нормално е, напомни си тя, да спи така след усилието да се появи на бял свят. Запита се как ли се е родила тя самата, дали е спала тъй непробудно през първите часове, но родителите й отдавна бяха покойници и вече никой не помнеше тези мигове. Когато Каролайн се роди, майка й бе минала четиридесетте, а баща й бе на петдесет и две. От години се бяха отказали от мисълта за дете, бяха се отчаяли, обезверили, дори вече и не съжаляваха. Животът им бе подреден, спокоен, бяха доволни.

До стъписващата поява на Каролайн — същинско разцъфнало сред снега цвете.

То се знае, обичаха я, но обичта им бе изпълнена с тревога, искрена и всепоглъщаща, с тонове загряващи лапи, топли чорапи и рициново масло. През знойните лета, когато се страхуваха от паралич, Каролайн трябваше да си стои у дома, а по слепоочията й избиваха капчици пот, докато лежеше на дивана до прозореца в коридора на горния етаж и четеше. Мухи жужаха, блъскаха се о прозореца и падаха мъртви на перваза. Навън всичко трептеше сред светлина и горещина и децата от махалата — деца, чиито родители бяха по-млади и затова невежи за възможните опасности — си подвикваха в далечината. Каролайн притискаше лице и пръсти о стъклото и се вслушваше. Тя копнееше. Въздухът бе застинал и от пот раменете на памучната й блуза и изгладения колан на полата й бяха овлажнели. Долу в градината майка й с ръкавици, дълга престилка и шапка плевеше. По-късно, привечер, баща й се прибираше от застрахователната кантора и сваляше шапка още от прага на притихналата, отвред затворена къща. Ризата под сакото му бе на петна и влажна.

По моста гумите й свистяха, река Кентъки се виеше някъде под нея, а непосилното напрежение от предишната нощ отзвучаваше. Хвърли отново поглед към бебето. Нора Хенри сто на сто би искала да го подържи, дори и да не може да го задържи.

Но това, не ще и дума, не е работа на Каролайн.

Но не обърна волана. Пусна пак радиото — този път намери станция с класическа музика — и продължи.

На трийсетина километра от Луисвил погледна бележката на доктор Хенри, изписана с енергичния му, ситен почерк, и свърна от шосето. Тук, съвсем близо до река Охайо, горните клони на глогините и дивите череши искряха в лед, макар пътищата да бяха чисти и сухи. Бели огради заграждаха заснежени ниви и отвъд тях тъмни очертания на коне се движеха и от диханието им се виеха облачета пара. Каролайн зави по още по-тесен път, където земята се стелеше докъдето ти поглед стига. Скоро, оттатък верига едвам очертаващи се хълмове, съзря червена тухлена сграда от края на миналия век, с две проточили се ниски модерни крила, които ни най-малко не се вписваха в пейзажа. От време на време се скриваше от погледа й, докато следваше завоите и долчинките по пътя през хълмове и поля, и изведнъж се озова точно пред нея.

Пое по виеща се алея за коли. Малко по-нагоре видя занемарената сграда. Боята по дървените корнизи се лющеше, един прозорец на третия етаж бе закован с дъски, счупени стъкла бяха подменени с парчета шперплат. Каролайн слезе от колата. Беше със стари ниски обувки с тънки протрити подметки, които държеше в килера — беше ги нахлузила набързо посред нощ, защото не си намери ботушите. Тук-там сред снега се подаваше чакъл и от студа краката й тутакси замръзнаха. Метна на рамо чантата, в която бе сложила пелени и термос с притоплено мляко, взе кашона с бебето и влезе в сградата. От двете страни на входа имаше по една лампа от оловно стъкло, отдавна непочиствано. Мина и през вътрешна матирана стъклена врата, която я изведе във фоайе, цялото в тъмна дъбова ламперия. Вътре бе горещо и още от прага я лъхна мирис на гозба с моркови, лук и картофи. Каролайн неуверено пристъпи, дъските скърцаха при всяка крачка, но никой не се появи. Насред под от широки дъски бе постлана ивица излинял килим, водещ към задната част на сградата и чакалня с високи прозорци и тежки завеси. Седна на ръба на тапицирано с кадифе, протъркано канапе, сложи кашона до себе си и зачака.

Беше много топло. Разкопча палтото си. Още беше с бялата сестринска престилка и като докосна косата си, осъзна, че не е свалила и островърхата бяла касинка. Когато доктор Хенри й се обади, тя тутакси тръгна, облече се на две на три и хукна сред снежната нощ и оттогава не се бе спряла и за миг. Махна фибата, с която бе закрепила касинката, сгъна я внимателно и затвори очи. Някъде отдалеч дочу подрънкване на сребърни прибори и приглушени гласове. Над нея някой крачеше и стъпките отекваха. В полуунес си представи как майка й приготвя празничен обед, а баща й майстори нещо в работилницата. Детството й бе самотно, но още таеше тези спомени — специално пухено юрганче, килимче на рози до леглото, та да не стъпва на гол под, преплетени един в друг гласове, които принадлежат единствено и само на нея.

Някъде далеч иззвъня звънец, два пъти. Трябвате ми спешно, напрегнато и настойчиво каза доктор Хенри по телефона. И Каролайн хукна, нагласи набързо креватче от възглавници, държа упойващата маска върху лицето на мисис Хенри, когато близначката, малкото момиченце до нея, се изпързули на белия свят и даде началото на нещо ново.

Нещо се задвижи. Да, и няма сила, която може да го спре. Дори сега, както си седеше на това канапе сред покоя на приюта и чака, чувството, че светът трепти и всичко се движи, не й даваше мира. Това ли е?, непрестанно се въртеше в ума й. Това ли е то, точно сега, след толкова години?

Каролайн Гил бе на трийсет и една и отдавна чакаше истинският й живот да започне. Не че си го бе представяла точно така. Но още от дете чувстваше, че животът й ще бъде необичаен. Ще дойде ден — тя ще го усети — и всичко ще се промени. Бе мечтала да стане велика пианистка, но прожекторите на сцената на гимназията нямаха нищо общо с лампите у дома и тя застина сред ослепителната им светлина. После, вече около двадесетгодишна, когато приятелките й от сестринското училище една по една се омъжиха и създадоха семейства, Каролайн също се захласваше по момчета, особено по един тъмнокос младеж, с бяла кожа и дълбок, гърлен смях. Известно време си мечтаеше, че той — а когато той не се обади, някой друг — ще преобрази живота й. С годините постепенно се съсредоточи върху работата си, отново без капка отчаяние. Вярваше в себе си и в собствените си възможности. Не бе човек, който насред път ще спре и ще се запита дали не е забравила включена ютия или да не би къщата да гори. Продължи да работи. И да чака.

И четеше. Първо изчете романите на Пърл Бък, а после и всичко, което намери за Китай, Бирма и Лаос. Понякога оставяше книгата да се изплъзне от ръцете й и замечтано се заглеждаше през прозореца на неугледното си апартаментче в покрайнините на града. Виждаше се в друг живот — екзотичен, труден, наситен. Клиниката й ще е най-обикновена, насред избуяла джунгла, може би край морето. Ще е с бели стени и ще да блести като перла. Хората ще се редят на опашка, наклякали под кокосови дървета, докато чакат. А тя, Каролайн, ще се погрижи за всички, ще ги лекува. Ще преобрази и техния живот, и своя.

Вживя се в тази илюзия и в изблик на трескава възбуда, подаде документи да я назначат в медицинска мисия. Една слънчева събота и неделя в края на лятото отиде с автобус до Сейнт Луис на интервю. Записаха я в резервите за Корея. Но мина време и отложиха мисията, а после изобщо я отмениха. Включиха я в друг списък, този път за Бирма.

И тогава, когато все още проверяваше редовно пощата и мечтаеше за тропиците, се появи доктор Хенри.

Беше ден като ден и нищо не подсказваше, че ще е по-различен от останалите. Вече бе късна есен, сезонът на настинките, и чакалнята се огласяше от кихавици и приглушени прокашляния. Самата Каролайн усети дълбоко в гърлото нещо да я придрасква, когато извика следващия пациент — възрастен господин, чиято простуда щеше да се задълбочи през следващата седмица и да премине в пневмония, от която той щеше да умре. Рупърт Дийн. Той седеше в коженото кресло и се мъчеше да спре рукнала от носа му кръв. Стана бавно и напъха памучната си носна кърпичка, с видими петна от кръв, в джоба си. Когато стигна до рецепцията, подаде на Каролайн снимка в тъмносиня картонена рамка. Беше черно-бял портрет, тук-там пооцветен. Жената на него бе с бледо кайсиев пуловер, вълниста коса и тъмносини очи. Беше съпругата му, Емелда, покойница от вече двадесет години.

— Тя бе любовта на живота ми — поясни той толкова високо, че хората вдигнаха очи.

Външната врата на кабинета се отвори и стъклената вътрешна врата издрънча.

— Красива е — отвърна Каролайн. Ръцете й трепереха. Трогна я любовта и тъгата му, нея никой не бе я обичал тъй пламенно. А тя наближаваше тридесет и ако си отидеше от този свят на следващия ден, няма кой да тъгува по нея така, както Рупърт Дийн още жалее по жена си след повече от двадесет години. Несъмнено тя, Каролайн Лорейн Гил, бе също тъй неповторима и достойна за любов, както жената от снимката на стареца, но така и не бе открила как да го покаже — не й помогна нито изкуството, нито любовта, нито дори работата й, а тя е работа за призвани.

Още се опитваше да събере мислите си, когато вратата на преддверието към чакалнята се отвори. На прага мъж в кафяв вълнен балтон и с шапка в ръка се поколеба и заоглежда жълтите тапети, папратта в ъгъла, металната полица с по-опърпани списания. Беше с кестенява, леко червеникава коса и изпито, учтиво лице, с вид на човек, който преценява обстановката. Не се отличаваше с нищо особено и все пак имаше нещо в стойката, в жестовете му — някаква безмълвна бдителност, умение да изслушва, което го правеше различен. Сърцето й затуптя и тя усети по кожата й да пробягват тръпки, едновременно приятни и досадни, като неочаквано да те е докоснал молец с крилце. Очите му уловиха погледа й — и тя разбра. Още преди да прекоси стаята да се здрависат, преди да отвори уста да изрече името си, Дейвид Хенри, с непритворен акцент, който го издаде, че не е тукашен, от пръв поглед бе сигурна в едно-единствено простичко нещо — човекът, когото бе чакала, се появи.

Тогава не беше женен. Нито женен, нито сгоден, видимо не бе обвързан. Каролайн внимателно го слушаше — и онзи ден, докато обиколи клиниката, и на последвалите празненства и срещи за добре дошъл. И чу онова, което останалите, погълнати от леещия се учтив разговор, увлечени от непознатия му акцент и неочакваните изблици смях, не чуха — два-три пъти спомена следването си в Питсбърг, което вече бе известно от професионалната биография и от дипломата му, но нито веднъж дори не намекна за миналото си. За Каролайн тази сдържаност му придаваше загадъчност, а загадъчността подсилваше чувството й, че го познава както никой друг. За нея всеки път, когато бяха заедно, бе многозначителна среща, сякаш му казва през бюрото или кушетката за преглед, или над красивото, несъвършено тяло на един или друг пациент: Познавам те, разбирам, виждам онова, което другите не забелязват. Когато дочу, че се занасят колко е хлътнала по новия лекар, тя пламна от изненада и притеснение. Но дълбоко в себе си се радваше, защото слуховете можеха да му подскажат онова, което тя, от притеснение, нямаше да се реши да му разкрие.

Късно една вечер, след като вече две години бяха работили един до друг, без тя дума да обели, го завари заспал на бюрото си. Бе подпрял лице върху ръцете си и дишаше леко и равномерно като дълбоко заспал човек. Каролайн се подпря на касата на вратата, свела глава настрани, и в този миг всички таени от години мечти се сляха. Ще заминат двамата, тя и доктор Хенри, за далечно кътче, ще работят по цял ден и челата им ще се обливат в пот, а инструментите ще се изплъзват от ръцете им, и вечер тя ще му свири на пиано, което ще им изпратят от отвъд морето, по буйна опасна река и през избуяли поля. Каролайн дотолкова се унесе в мечтанието си, че когато доктор Хенри отвори очи, тя му се усмихна открито и непринудено, както не се бе усмихвала никому.

Очевидната му изненада я върна на земята. Изправи се, докосна косата си, измърмори някакво извинение и цяла пламна. Скри се засрамена, но и леко развълнувана. Сега вече няма как да не разбере, сега вече най-сетне ще я види с други очи, както тя вижда него. През следващите няколко дни очакването тъй я обсеби, че й бе трудно да стои в една стая с него. И въпреки че дните се нижеха и нищо не се случваше, тя не се отчая. Успокои се, оправдаваше го, че не предприема нищо, и продължи невъзмутимо да чака.

След три седмици отвори вестника на светската хроника и видя сватбената им снимка: Нора Ашър, вече мисис Дейвид Хенри, извърнала глава с изящна шия и леко извити, като мидени черупки, клепачи…

Каролайн се сепна, беше се изпотила с палтото. Бе много топло. Беше се отнесла в мислите си. До нея бебето още спеше. Стана и отиде до прозорците, а дъсченият под се огъваше и проскърцваше под килима. Кадифени завеси се провлачваха до пода — останки от далечно минало, когато това е бил изискан дом. Докосна ръба на тънките пердета под тях — жълти, излинели, цели в наслоен прахоляк. Навън пет-шест крави стояха насред заснеженото поле и душеха да намерят трева. Мъж с карирано сако и тъмни ръкавици проправяше пъртина към обора с полюшващи се в ръце ведра.

Прахолякът, снегът. Не е честно, изобщо не е честно Нора Хенри да има толкова много, да се радва на безоблачното си щастие. При тази мисъл, преливаща от горчивина, Каролайн се стресна, пусна пердето, излезе и тръгна към отекващите гласове.

Закрачи по коридора, чиито флуоресцентни лампи тихичко бръмчаха от високия таван. Миришеше силно на препарат за миене, задушени зеленчуци и едва доловима миризма на урина. Трополяха каруци, гласове подвикваха и мърмореха. Сви по коридора, после още веднъж и след едно стъпало се озова в по-модерно крило с бледо тюркоазени стени. Тук покритият с линолеум шперплатов под леко поддаваше. Подмина няколко врати, зървайки мигове от човешки съдби, застинали като на снимка образи — загледан през прозорец мъж на неопределена възраст, лицето му в сянка. Две сестри оправят легло и белите чаршафи за миг политат към тавана. Две празни стаи с опънат брезент и наредени в ъгъла кутии от боя. Една затворена врата и последната — отворена, а вътре млада жена в бял памучен комбинезон седи на ръба на легло с присвити в скута ръце и сведена глава. Друга жена, медицинска сестра, стои зад нея, проблясват сребърни ножици. По белите чаршафи се сипят кичури черна коса и оголват врата на жената — слаб, елегантен, блед. Каролайн се поспря на прага.

— Студено й е — чу се да казва тя и при думите й двете жени вдигнаха глави. Жената на леглото имаше големи, тъмни, блестящи на фона на лицето й очи. Косата й, доскоро дълга, сега стърчеше на всички страни до нивото на брадичката.

— Да — отвърна сестрата и се пресегна да изчетка няколко косъма от рамото на жената, които се понесоха сред полумрака и се спуснаха на чаршафа и по сивия линолеум на пръски. — Но трябваше да я подстрижа. — После присви очи, оглеждайки смачканата униформа на Каролайн и главата й без касинка. — Ти какво, нова ли си? — попита тя.

Каролайн кимна.

— Нова съм — отговори тя. — Да, нова съм.

След време, когато си спомняше този момент — жена с ножици в ръка и друга, седнала в памучен комбинезон сред остатъците от собствената си коса — го виждаше в черно-бяло и образът я изпълваше с безумна празнота и копнеж. Но по какво, не бе сигурна. Косата безвъзвратно се стели разпръсната, а през прозореца струи ледена светлина. Усети очите й да се насълзяват. От друга стая се дочуха гласове и Каролайн си спомни за бебето, което спи в кашона на издутата до пръсване кадифена тапицерия на канапето в чакалнята. Обърна се и забърза натам.

Всичко си беше, както го бе оставила. Кашонът с веселите червени херувимчета си беше на канапето, а бебето, свило ръчички в малки юмручета под брадичката спеше. Фиби, изрече Нора Хенри, преди да се унесе от упойката. Ако е момиче, ще се казва Фиби.

Фиби. Каролайн внимателно разгърна одеялата и я взе на ръце. Беше тъй мъничка, има-няма два килограма и половина, по-дребничка от брат си, но със същата гъста черна коса. Каролайн провери пелената й — по мократа тъкан бе избило саждено петно. Извади чиста пелена и я препови. Тя не се събуди и Каролайн я позадържа, усещайки колко е лекичка, колко е дребничка, колко е топла. Личицето й е съвсем мъничко и толкова живо. Дори в съня по него прелитат, като облачета, какви ли не изражения. Каролайн различи намръщената физиономия на Нора Хенри, после съсредоточения израз на доктор Хенри, докато изслушва някого.

Остави Фиби в кашона и леко подпъхна одеялата около нея, представяйки си доктор Хенри — капнал от умора, яде сандвич със сирене на бюрото си и допива чаша полуизстинало кафе, после става за пореден път да отвори вратата на кабинета, както всеки вторник вечер, когато в клиниката има свободен прием за пациенти, които нямат пари да платят. Във вторник вечер чакалнята неизменно бе препълнена и той често оставаше дори след като Каролайн си тръгваше посред нощ, толкова уморена, че просто не бе в състояние и да мисли. Затова и го обикна, заради добротата му. И същият този човек я изпрати тук с новороденото си дете, тук, където една жена седи на ръба на легло, а косата й леко пада на купчини по озарения от ледена светлина под.

Това ще я съсипе, каза той. Няма да го допусна.

Чу наближаващи стъпки и на прага застана белокоса жена с бяла престилка почти като нейната. Жената бе едра, чевръста за размерите си, явно не глупава. При други обстоятелства Каролайн щеше да я хареса.

— Какво обичате? — запита тя. — Отдавна ли чакате?

— Да — бавно изрече Каролайн. — Да, отдавна чакам.

Раздразнена, жената поклати глава.

— Да, ясно, съжалявам. Заради снега е. Заради него днес сме по-малко. В Кънектикът навали ли един-два пръста, целият щат замира. Аз израснах в Айова и не разбирам за какво се вдига толкова олелия, но това си е мое мнение. Та, с какво мога да ви помогна?

— Вие ли сте Силвия? — попита Каролайн, мъчейки се да си припомни името, записано на листчето под указанията. Беше го оставила в колата. — Вие ли сте Силвия Патерсън?

Жената я изгледа с досада.

— Не. Ей богу, не съм. Аз съм Джанет Мастърс. Силвия вече не работи тук.

— А! — рече Каролайн и млъкна. Тази жена не знае коя е, тя не е говорила с доктор Хенри. Все още с мръсните пелени в ръце, Каролайн се опита да ги прикрие.

Джанет Мастърс рязко сложи ръце на кръста и присви очи.

— Вие от онази фирма за детски храни ли сте? — кимна тя към кашона с усмихнатите херувимчета на канапето в другия край на чакалнята. — Силвия имаше някакво вземане-даване с тия нехранимайковци, всички го знаят, и ако сте от същата фирма, събирайте си нещата и си вървете — рязко тръсна тя глава.

— Не знам за какво говорите — рече Каролайн, но побърза да добави: — Тръгвам си. Наистина. Отивам си. Повече няма да ви безпокоя.

Но Джанет Мастърс не бе свършила.

— Мошеници, това сте вие. Носите тук безплатни мостри, а след седмица изпращате сметка. Тук може и да е приют за умствено изостанали, но не те го управляват, така да знаете.

— Да, да — прошепна Каролайн. — Искрено съжалявам.

В далечината иззвъня звънец и жената отпусна ръце.

— Гледайте до пет минути да ви няма — рече тя. — Вървете си и повече не се мяркайте тук. — С тези думи излезе.

Каролайн се загледа в пустата каса на вратата. Усети в краката си течение. След малко остави мръсните пелени на паянтова олюпена масичка до канапето. Потърси ключовете в джоба си, взе кашона с Фиби. Бързо, без дори да се замисли какво прави, излезе в спартанския коридор, мина през двойните врати, а навън я удари студеният въздух, стъписващ както когато се раждаш.

Нагласи отново Фиби в колата и потегли. Никой не се опита да я спре, всъщност никой изобщо не й обърна внимание. И въпреки това, щом стигна шосето, подкара бързо, а умората заля цялото й тяло като течаща по скала вода. Първите петдесетина километра измина в спор със самата себе си, понякога на глас. Какво направи?, осъдително се питаше тя. Спори и с доктор Хенри и си представяше как бръчки прорязват все по-дълбоко челото му и онзи мускул на бузата му потрепва, както когато е притеснен. Какво си мислиш?, иска обяснение той, а Каролайн трябва да признае, че сама не знае.

Но скоро въображаемите й спорове поутихнаха и когато стигна шосето, вече караше, без да мисли и от време на време тръсваше леко глава да не заспи. Здрачаваше се. Фиби вече спеше почти дванайсет часа. Скоро трябва да я нахрани. Каролайн таеше безумната надежда дотогава да са стигнали в Лексингтън.

Тъкмо подмина последния разклон на булевард „Франкфурт“, който извеждаше от града, на петдесетина километра от дома, и стоповете на колата пред нея засвяткаха. Тя намали, после намали още, накрая натисна с все сила спирачките. Вече падаше здрач и слънцето едва просветваше от забуленото в облаци небе. Като изкачи хълма, потокът от коли секна на място — дълга върволица от светещи стопове стигаше до искрящи в червено и бяло скупчени автомобили. Истинска катастрофа — задръстване. Доплака й се. Според бензиномера в резервоара имаше едва към една четвърт гориво, колкото да се прибере в Лексингтън, но само толкова, а навървилите се коли можеше да си стоят така с часове. Няма как да изключи двигателя, защото рискува в колата да стане студено, а вози новородено.

Поседя няколко минути вцепенена. Последното отклонение от шосето е на половин километър зад нея, но дотам се ниже проблясваща верига автомобили. От сиво-синия капак на мотора се издига пара, просветва леко в здрача и разтапя запрехвърчалите снежинки. Фиби въздъхна и леко посбърчи личице, после се отпусна. Импулсивно, на което след време сама щеше да се чуди, Каролайн извъртя волана, изкара феърлейна от асфалтираното платно и подкара по мекия чакълест банкет. Включи на задна и бавно подмина неподвижната редица коли. Усещането бе странно — като да подминаваш влак. Зърна жена в кожено палто, три хлапета, разкривили лица във физиономии, мъж с вълнено сако да пуши. Движеше се бавно на заден сред меко стелещия се мрак покрай застиналата като замръзнала река колона.

Стигна благополучно отклонението. То я изведе на магистрала 60, където отново зърна натежали от сняг дървета. Тук-там из полето се виждаха къщи — отначало само няколко, после повече, а прозорците им вече грееха в здрача. Скоро Каролайн се движеше по главната улица на Версай в щата Охайо, захласнала се по тухлените фасади на магазините, и се озърташе за табела, сочеща пътя към дома.

Една пряка по-нататък се издигаше тъмносиня табела на магазин от веригата „Крогер“. При вида на познатите украсени с транспаранти за разпродажби ярки витрини Каролайн се поуспокои и изведнъж усети, че умира от глад. А какъв ли ден беше — събота, кажи-речи вечер. На другия ден магазините ще са затворени, а в апартамента си няма почти нищо за ядене. Колкото и да бе изтощена, обърна към паркинга и изключи мотора.

Фиби, топла и лека, едва на дванадесет часа, спеше непробудно. Каролайн нарами чантата с пелените и пъхна бебето под палтото си — толкова мъничко, свито и топло. Духаше вятър и отвяваше от асфалта задържалия се сняг и леко сипещите се снежинки по ъглите. Тръгна сред кишата, като внимаваше да не падне и нарани бебето, и същевременно й дойде на ума колко е лесно просто да я остави в някоя кофа за боклук или на стъпалата пред някоя черква, или където и да е. Имаше абсолютна власт над този крехък живот. Изпита всепоглъщащо чувство за отговорност, от което чак й се замая главата.

Стъклената врата се полюшна, отвори се и разкри порой от светлина и топлина. Магазинът бе препълнен. От него се изливаха купувачи с накамарени колички. Край вратата стоеше момче, което опаковаше покупките.

— Само заради времето е още отворено — предупреди я той на прага. — След половин час затваряме.

— Но бурята премина — каза Каролайн, а момчето нервно и скептично се засмя. Лицето му бе поруменяло от струящата върху автоматичната врата топлина, която се изливаше навън сред вечерта.

— Не сте ли чули? Довечера се очаква отново да се разрази и то истински.

Каролайн намести Фиби в метална количка и тръгна сред непознатите стелажи. Умислено огледа детските храни, термосите, наредените бебешки шишета с различни гумени накрайници, лигавничетата. Тръгна към изхода, но се сети, че ще е добре да купи мляко и за себе си, както и още пелени и нещо за ядене. Край нея минаваха хора и забележеха ли Фиби, й се усмихваха, а някои дори се поспираха и отместваха одеялото да зърнат личицето й. „Какво сладко бебче!“, казваха те или „На колко е?“. Каролайн лъжеше без никакви угризения. На две седмици, казваше. „О, не бива да я извеждате в такова време — укори я една белокоса жена. — Мили боже! Приберете това бебе у дома!“

Докато Каролайн избираше консерви доматена супа по пътека 6, Фиби се размърда, размаха лудешки ръчички и заплака. За миг Каролайн се подвоуми, после грабна бебето и издутата чанта и се отправи към тоалетната в дъното на магазина. Седна на един оранжев пластмасов стол в ъгъла, заслушана в капещия кран на чешмата, докато нагласи бебето в скута си и напълни едно шише с мляко от термоса. Бебето се успокои едва след няколко минути, защото бе превъзбудено, а и още нямаше рефлекс да засуче. Все пак накрая успя и започна да пие също така, както и бе спала — с настървение, целеустремено, със свити под брадичката юмручета. Докато се засити и се отпусне, започнаха да предупреждават, че затварят. Каролайн хукна към касата на изхода, където една-единствена отегчена и припряна касиерка изчакваше. Плати набързо и гушна плика с покупките в едната, а Фиби в другата ръка. Щом излезе, заключиха вратите зад гърба й.

Паркингът бе почти пуст, само няколко коли все още се помайваха или бавно се отправяха към улицата. Каролайн остави плика на покрива на колата и настани Фиби в кашона на задната седалка. Отдалеч из паркинга отекваха гласове на работници. В конусовидните снопове светлина от уличните лампи вихрено танцуваха двайсетина-трийсет снежинки, ни повече, ни по-малко отпреди. Метеоролозите често грешат. Дори не предвидиха снега, дето заваля точно преди да се роди Фиби — а то бе снощи, напомни си тя, въпреки че й се струваше, че оттогава са минали векове. Пресегна се към покупките, разкъса плик с хляб и взе една филия, защото цял ден залък не бе сложила в уста и умираше от глад. Отхапа от филията и затвори вратата, закопняла в умората си час по-скоро да стигне апартамента си — непретенциозен и спретнат, с двойно легло с бяла кувертюра, обточена с плюшен шнур, подреден, всяко нещо на мястото си. Тъкмо заобиколи колата отзад наполовина, осъзна, че задните стопове едва-едва червенеят.

Спря, вторачила се в тях. Докато се щураше сред стелажите в магазина, докато седя в непознатата тоалетна и тихичко храни Фиби, светлината им през цялото време е озарявала снега.

Когато опита да запали, моторът само прищрака — акумулаторът бе толкова изтощен, че двигателят дори не изпъшка.

Излезе от колата и застана до отворената врата. По паркинга вече нямаше жива душа — и последният автомобил бе заминал. Прихна на глас. Но то не бе естествен смях, дори Каролайн го чуваше — необичайно гръмък, като вопъл.

— С бебе съм — стъписана изрече тя. — В колата има бебе. — Но паркингът се простираше безмълвен пред нея, а светлините от витрините на магазина чертаеха огромни правоъгълници сред кишата. — С бебе съм — повтори Каролайн, но викът й бързо заглъхна. — Бебе! — изкрещя тя сред възцарилата се тишина.

III

Нора отвори очи. Навън небето просветляваше — зазоряваше се, но луната още се очертаваше сред дърветата и хвърляше бледа светлина в стаята. Сънува, че е изгубила нещо и трескаво го търси по скованата от студ земя. Остри, крехки стръкчета трева се полюшват от допира й и леко я прорязват. Събуди се и вдигна ръце, за миг объркана, но по тях нямаше драскотини, ноктите й бяха старателно оформени и лакирани.

До нея синът й плачеше в кошчето. С плавно движение, по-скоро инстинктивно, отколкото съзнателно, Нора го взе в леглото. Чаршафите бяха студени и снежнобели. Дейвид го нямаше — докато е спала, го бяха извикали в клиниката. Нора прегърна бебето, притисна го до топлото си тяло и разкопча нощницата. Малките му ръчички затрепкаха по напращелите й гърди като крилца на пеперудка и той засука. Прониза я болка, която, щом кърмата потече, премина в топла вълна. Погали меката му косица, нежната му главица. Да, изумителна е силата на тялото. Ръчичките му застинаха като звездички около зърната й.

Затвори очи и лека-полека се унесе. Дълбоко в нея някакъв извор се отприщи. Кърмата течеше и Нора, без сама да може да си обясни защо, усети, че се превръща в река и обгръща всичко: жълтите нарциси на тоалетната масичка, нежната, тихо растяща навън трева, младите листенца, напиращи по напъпилите дървета. Едва забележими ларви, бели като ситни перли, спотаили се в земята, се преобразяват в гъсеници, в мънички червейчета, в пчелички. Разперили в полет криле птици чуруликат. И всичко това й принадлежи. Пол сви юмручета под брадичката си. Бузките му ритмично потрепват, докато суче. Край тях всемирът жужи изящен и непреклонен.

Сърцето й преливаше от любов, от безгранично, чак непосилно щастие и тъга.

За дъщеря им не заплака веднага, за разлика от Дейвид. Бебето бе синьо, каза той, а сълзите се препъваха по косъмчетата на небръснатата му от предния ден брада. Едно момиченце, което така и не пое дъх. Пол бе в скута й и Нора вече го бе изучила: малко, спокойно и набръчкано личице, плетена шапчица на райета, розови, нежни, извити пръстчета. Съвсем, съвсем малки ноктенца, все още прозирни като луната денем. Още не проумяваше думите на Дейвид, не напълно. Спомените й от онази нощ бяха ту ясни, ту замъглени — помнеше снега и дългото пътуване до клиниката по пустите улици, как Дейвид спира на всеки светофар, докато тя се бори с напиращото, разтърсващо и несекващо желание да напъне. По-нататък в мислите й изплуваха само откъслечни, странни неща: небивалата тишина в клиниката, допира на мека износена синя тъкан о коленете. Пронизващата голия й гръб студенина на гинекологичния стол. Проблясването на позлатения часовник на Каролайн Гил, щом тя се пресегне да й постави маската с упойващ газ. После се събуди, прегърнала Пол, а Дейвид е до нея и плаче. Тя вдигна очи и го загледа угрижена и любопитна какво става, но и някак равнодушна. Беше от лекарствата, от раждането и повишените хормони. Още едно бебе, синьо — как е възможно? Помнеше втория неустоим напън и напрежението в гласа на Дейвид като камък сред разпенени води. Но детето в ръцете й бе съвършено и красиво, по-красиво не можеше да бъде. Всичко е наред, отвърна тя, докато галеше ръката на Дейвид, всичко е наред.

Усети загубата едва когато излязоха от кабинета и неуверено закрачиха сред смразяващата влага следващия следобед. Беше почти здрач, наоколо снегът се топеше и земята изглеждаше неумолима. Иззад вкочанените голи клони на чинарите небето бе цялото в бели облаци. Тя носеше Пол — той тежеше колкото котенце — и си мислеше колко е странно да отведеш току-що роден човек у дома. Бе украсила стаята много грижливо — избра красиво кошче и тоалетна масичка от явор, залепи тапети на мечета по стените, измайстори завески, уши юрганчето на ръка. Всичко бе готово, чакаше ги и тя държеше сина си в ръце. Но на излизане изведнъж спря между двете бетонни колони и не можеше да направи и крачка по-нататък.

— Дейвид — рече тя. Той се обърна бледен, тъмнокос, извисил осанка като дърво на фона на небето.

— Какво? — попита той. — Какво има?

— Искам да я видя — прошепна тя, но думите й прозвучаха непоколебимо сред тишината на паркинга. — Само веднъж. Преди да тръгнем. Трябва да я видя.

Дейвид пъхна ръце в джобовете и се загледа в паважа. През деня от начупените стрехи бяха падали ледени висулки, които сега лежаха разбити край стъпалата.

— Нора — нежно поде той. — Моля те, нека просто си идем. Имаме си прекрасен син.

— Знам — отвърна тя, защото бе 1964-та, защото той й бе съпруг и тя винаги му се бе подчинявала безпрекословно. Но сега бе скована от чувството, че изоставя важна част от самата себе си. — Хайде! Само за миг, Дейвид. Защо да не я видя?

Погледите им се срещнаха и при вида на терзанието в очите му, нейните се насълзиха.

— Тя не е тук — троснато рече той. — Затова. В семейната ферма на Бентли има гробище. В Удфорд Каунти. Помолих го да я отнесе. Ще идем… след време, напролет. О, Нора, моля те. Направо ме разпъваш на кръст.

Нора затвори очи с чувството, че нещо в нея умира при мисълта как спускат едно дете, нейната дъщеричка, в ледената мартенска земя. Държеше Пол и ръцете й бяха сковани и не трепваха, но усещаше как сякаш цяла се втечнява и — също като снега — всеки миг ще се стече в някоя канавка и ще изчезне. Дейвид е прав, помисли си тя, няма защо да настоявам. Той се върна по стълбите и я прегърна през раменете, а тя кимна и двамата тръгнаха през пустия паркинг сред гаснещата светлина. Той нагласи предната седалка и подкара внимателно, методично към дома. С Пол на ръце прекосиха предната веранда, влязоха през вратата и го оставиха, както спеше, в неговата стая. Дейвид се погрижи за всичко, обграждаше я с внимание, което й вдъхна известна утеха, и тя повече не настоя да види момиченцето.

Но сега всяка нощ сънуваше, че губи едно-друго.

Пол заспа. Зад прозореца клоните на кучешкия дрян, цели напъпили, се полюшваха на фона на изсветляващото теменужено небе. Нора се обърна, нагласи Пол на другата си гърда, затвори отново очи и се унесе. Изведнъж я събуди нещо мокро и плач, а стаята бе обляна в слънчева светлина. Гърдите й отново се изпълваха с кърма. Бяха минали три часа. Седна, чувстваше се натежала, напълняла, плътта по корема й толкова се бе отпуснала, че легнеше ли, увисваше встрани, гърдите й бяха твърди и издути от кърма, ставите още я боляха от раждането. Дъските на пода в коридора скърцаха под тежестта й.

На масичката за преповиване Пол заплака толкова силно, че стана на червени петна. Свали мокрите дрешки и подгизналата памучна пелена. Кожата му бе нежна, а крачетата слабички и червени като оскубани пилешки крилца. Някъде дълбоко в съзнанието й се бе загнездила изгубената й дъщеричка и притихнала, не сваляше очи от нея. Почисти пъпчето на Пол с напоен със спирт тампон, накисна пелената в една кофа и го преоблече.

— Сладко бебче — прошепна тя, докато го вдигаше. — Любимото ми мъниче — додаде тя и го отнесе долу.

Щорите на прозорците в хола бяха още затворени, пердетата — спуснати. Нора се отправи към удобното кожено кресло в ъгъла и разкопча пеньоара си. Кърмата отново потече в свой неустоим ритъм като приливите и отливите — тъй могъща сила, която сякаш ще отмие всичко, което е била преди. Събуждам се, за да заспя, дойде й на ум, докато се облягаше назад и се ядоса, че не си спомня кой е авторът на стиха.

Къщата бе притихнала. Фурната прищракваше, навън листата по дърветата шумоляха. Отдалеч се чу вратата на банята да се отваря и затваря, едва-едва потече вода. Бри, сестра й, пъргаво слезе по стълбите, навлякла една стара риза, чиито ръкави покриваха и пръстите на ръцете й. Белонога, с тесни ходила, тя слезе боса по дъсчените стълби.

— Не пали лампата — каза Нора.

— Добре. — Бри се приближи и леко докосна главичката на Пол. — Как е малкият ми племенник? — запита тя. — Как е сладкият Пол?

Нора погледна личицето на сина си, както винаги изненадана, чуеше ли името му. Още не бе пораснал за него, още го носеше като гривна, която лесно може да се изхлузи и да изчезне. Беше чела — къде ли? — това не помнеше, че някъде кръщават новородените чак като станат на няколко седмици, защото смятат, че преди това още не е сигурно дали ще останат на тази земя, защото са все още на ръба между два свята.

— Пол. — Изрече Нора с плътен и категоричен глас, като нагрят от слънцето камък. Нейният пристан. И тихичко, наум, додаде, Фиби. — Гладен е — добави тя. — Вечно е гладен.

— А-а! Значи прилича на леля си. Ще припека филийки и ще направя кафе. Ти искаш ли нещо?

— Може би малко вода — отговори Нора, загледана как Бри, дългокрака и грациозна, излиза от стаята. Странно, но покани не друг, а именно сестра си, която открай време бе нейна противоположност, нейно справедливо наказание, да й прави компания.

Бри бе едва на двайсет, но бе толкова упорита и толкова самоуверена, че на Нора й се струваше, при това често, че Бри е по-голямата. Преди три години, в предпоследния клас на гимназията, Бри избяга с аптекаря, който живееше срещу тях — два пъти по-стар от нея ерген. Хората обвиниха него, защото бе достатъчно възрастен да си дава сметка какво върши. А необуздаността на Бри единодушно обясняваха с внезапната загуба на баща й в началото на пубертета, когато децата са доста уязвими. Предрекоха, че бракът й скоро ще приключи — и то зле, и така и стана.

Но ако някой си е мислил, че проваленият брак ще усмири Бри, се е лъгал. Светът се бе променил от времето, когато Нора бе дете, и Бри не се върна у дома, както се очакваше, смирена и объркана. Записа се в университета и промени името си от Бригите на Бри, защото й харесвало как звучи — като бриз, както сама казваше, волно.

Смазана от скандалната женитба и още по-скандалния развод, майка им се омъжи за пилот от авиокомпанията „Транс Уърлд Еърлайнс“ и се премести в Сейнт Луис, а дъщерите си остави да се оправят сами. Е, поне едната е възпитана добре, вдигна тя поглед от кашон, в който опаковаше порцеланови съдове. Беше есен, захладняваше и отвред се сипеха златисти листа. Бе вдигнала платиненорусата си коса като въздушен облак и фините й черти изглеждаха разнежени от внезапен порив на чувства. О, Нора, да знаеш само колко съм щастлива, че поне ти си благовъзпитана. Дори никога да не се омъжиш, скъпа, ти винаги ще бъдеш дама. А Нора, както слагаше в една кутия снимка на баща си в рамка, цяла пламна от яд и безсилие. Тя също бе стъписана от хладнокръвието на Бри, от дързостта й и се ядосваше, че правилата като че ли са се променили, че на Бри, малко или много, всичко й се размина — сватбата, разводът, скандалът.

Мразеше онова, което Бри причини на всички.

Отчаяно й се искаше тя първа да бе постъпила така.

Но на нея подобно нещо и през ум не би й минало. Тя неизменно бе добрата, това бе нейно задължение. Разбираше се с баща им — дружелюбен, разпилян човек, експерт по овцете, който прекарваше дните си в затворената таванска стая, където четеше списания, или в изследователската станция, сред овцете и чудатите им сведени жълти очи. Тя го обичаше и цял живот се чувстваше длъжна някак да компенсира било пренебрежението му към семейството, било разочарованието на майка си, че се е омъжила за толкова саможив човек, а в края на краищата и това, че той й липсваше. Когато баща им почина, непреодолимото й желание всичко отново да бъде както трябва, всичко да е наред, само се усили. И така тя продължи да учи, без да вдига шум, продължи и да постъпва както се очаква от нея. След като завърши училище, работи шест месеца в телефонната компания, но работата не й бе по сърце и напусна с радост, когато се омъжи за Дейвид. Срещата им на етажа за дамско бельо в универсалния магазин „Улф Уайл“ и шеметната им скромна сватба бяха най-лудешките й преживявания.

Животът на Нора, често казваше Бри, е същински телевизионен блудкав сериал. На теб така ти е добре, отмяташе тя дългата си коса с ръка, по която бе нанизала широки сребърни гривни. Аз не бих издържала. Ще откача за няма и седмица. За един-едничък ден!

У Нора тлееше презрение и завист към Бри, но прехапа език. Бри се записа в курс за Вирджиния Улф, премести се у един управител на ресторант за здравословно хранене в Луисвил и престана да се отбива. Но, колкото и странно да бе, когато Нора забременя, всичко се промени. Бри пак започна да наминава с дантелени обущета и тънки сребърни гривни за глезен, внос от Индия, които намерила в някакъв магазин в Сан Франциско. Щом чу, че Нора възнамерява да кърми бебето, започна да носи и циклостилни листовки със съвети за кърмачки. По онова време Нора се радваше всеки път, когато се видеха. Забавляваха я милите, непрактични подаръци, щастлива бе, че Бри я подкрепя — през 1964-та кърменето не бе на мода и на Нора й бе трудно да намира информация. Майка им отказа да обсъжда намерението й, а жените от кръжока по шев казаха, че ще поставят по един стол в баните си, за да й осигурят уединение. За нейна утеха, като чу това, Бри се изсмя. Ама че превземки!, повтаряше тя. Хич не ги слушай.

Но макар да бе благодарна на Бри за подкрепата, понякога се чувстваше неловко. В света на Бри, който като че ли бе някъде другаде — в Калифорния, Париж или Ню Йорк, младите жени се разхождаха у дома без горна дреха, снимаха се с бебета на огромните си гърди, водеха рубрики колко здравословно е кърменето. Съвсем естествено е, то е част от същността ни на млекопитаещи, обясняваше Бри, но при самата мисъл, че е млекопитаещо, ръководено от инстинкти, с други думи сукалче (което й напомняше за животински нагон и принизяваше нещо тъй красиво до някакво си добиче), Нора се изчервяваше и й идеше да излезе от стаята.

Бри влезе с поднос с кафе, пресен хляб и масло. Дългата й коса се разстла по раменете, когато се наведе да остави чаша вода с лед пред Нора. Приплъзна подноса на масичката за кафе и седна на дългите си бели крака на дивана.

— Дейвид излезе ли?

Нора кимна.

— Дори не съм го чула кога е станал.

— Мислиш ли, че е добре за него да работи толкова много?

— Да — твърдо рече Нора. — Мисля. — Доктор Бентли бе говорил с останалите лекари в клиниката и предложиха на Дейвид да си вземе няколко дни отпуск, но той отказа. — Смятам, че точно сега е добре да е зает.

— Сериозно? Ами ти? — попита Бри и захапа филията.

— Аз ли? Честно казано, аз съм си добре.

Бри махна със свободната си ръка.

— Не мислиш ли… — поде тя, но преди да започне пак да критикува Дейвид, Нора я прекъсна:

— Радвам се, че си тук. Друг не би издържал да си бъбри с мен.

— Това е налудничаво. Толкова хора искаха да поговорят с теб, къщата не ги побираше.

— Бри, родих близнаци — изрече Нора, припомняйки си съня за замръзналата пустош и как неистово търси нещо. — Друг няма да обели и дума за нея. Всички се държат като че ли щом имам Пол, трябва да съм доволна. Сякаш един живот може да замени друг. Само че аз родих близнаци. Родих и дъщеричка…

Тя млъкна, защото нещо я сграбчи за гърлото.

— На всички им е мъчно — нежно се обади Бри. — Всички са безумно щастливи и безкрайно тъжни. Просто не знаят какво да кажат, това е.

Нора вдигна спящия Пол на рамо. Усети топлия му дъх по врата си, разтърка гръбчето му, горе-долу колкото дланта й.

— Знам — каза тя. — Знам. И въпреки това.

— Дейвид не биваше да се връща на работа толкова бързо — отсече Бри. — Минаха едва три дни.

— Той намира утеха в работата си — рече Нора. — Ако имах работа, и аз щях да постъпя така.

— Нямаше — поклати глава Бри. — Ти нямаше да постъпиш така, Нора. Виж, не ми е приятно да го кажа, но Дейвид се затваря в себе си, спотаява всичките си чувства. А ти още се мъчиш да запълниш празнотата. Да подредиш всичко. А не можеш.

Нора се загледа в сестра си и се запита какви ли чувства е криел аптекарят. Въпреки че бе открит човек, Бри така и дума не продума за краткия си брак. И макар сега Нора да бе склонна да се съгласи с нея, чувстваше се длъжна да защити Дейвид, който въпреки собствената си мъка се погрижи за всичко — за скромното погребение, без нея, да обясни на приятелите им, да заличи бързо болезнено пронизващата скръб.

— Той просто го преживява посвоему — каза тя и се пресегна да вдигне щорите на прозорците. Небето бе ясносиньо и пъпките по дърветата сякаш бяха наедрели още повече за последните няколко часа. — Просто ми се ще да я бях видяла, Бри. Смята се за зла поличба, но аз го искам. Иска ми се да я бях докоснала, само веднъж.

— Не е зла поличба — тихо каза Бри. — Според мен е напълно нормално.

Настъпи мълчание и Бри неловко го наруши, като неуверено попита дали Нора иска последната филийка с масло.

— Не съм гладна — излъга Нора.

— Трябва да ядеш — настоя Бри. — Тъй или инак излишните ти килограми ще се стопят. Това е едно от невъзпятите блага на кърменето.

— Не е вярно, че не е възпято — каза Нора. — Ти все пееш.

— Май си права — засмя се Бри.

— Наистина — каза Нора и се пресегна към чашата вода, — радвам се, че си тук.

— Виж ти — малко смутено отвърна Бри. — Че къде другаде да съм?!

Усещаше топлината и тежестта на главичката на Пол и красивата му гъста мека косица по тила си. Дали му липсва близначката, онова изчезнало от краткотрайното им съвместно съществуване неразделно присъствие, чудеше се Нора. Дали цял живот ще чувства, че нещо му липсва? Загледа се през прозореца и го погали по главичката. Зад дърветата съзря далечния, избледняващ овал на луната.

* * *

По-късно, докато Пол спеше, Нора си взе душ. Пробва три тоалета, но не се хареса в нито един и ги захвърли — полите й стягаха в талията, панталоните се опъваха по бедрата й. Бе дребничка и открай време слаба и добре сложена, а сега неугледното й тяло я учудваше и потискаше. Накрая, в отчаянието си, опря до старата дънкова риза за бременни, която бе достатъчно широка, макар да се бе зарекла повече никога да не я облече. По риза и боса, обходи цялата къща, стая по стая. Също като тялото й и стаите сякаш се бяха раздули — необуздано, хаотично, неконтролируемо. Лек прах се бе насъбрал навред, навсякъде бяха разхвърляни дрехи, покривките се свличаха от неоправените легла. На тоалетната масичка ясно личеше диря от вазата с жълти нарциси с вече поизсъхнали краища, които Дейвид бе донесъл. И прозорците бяха на облаци. След някой и друг ден Бри ще си замине и ще дойде майка им. При тази мисъл Нора безпомощно седна на ръба на леглото с провиснала в ръцете вратовръзка на Дейвид. Безпорядъкът в къщата я дразнеше, сякаш и слънчевата светлина бе придобила форма и се подчиняваше на законите на гравитацията. Нямаше сили да се пребори. Но повече я тревожеше, че май й е все едно.

На вратата се позвъни. Отривистите стъпки на Бри отекнаха през стаите.

Нора веднага разпозна гласовете. Не помръдна, чувстваше, че няма сили за нищо, и се питаше как да накара Бри да ги отпрати. Но гласовете приближаваха, вече бяха при стълбището, после влязоха в хола и стихнаха. Идваха жените след вечерната служба в черквата да донесат подаръци, нетърпеливи да зърнат новороденото. Вече на два пъти й гостуваха приятелки от кръжока по шев и от клуба за рисуване на порцелан, напълниха хладилника с храна, подаваха си Пол от ръка на ръка като да е трофей. И Нора бе правила същото неведнъж за млади майки и сега, стъписана, си даваше сметка, че по-скоро я отвращават, отколкото да им е благодарна: прекъсват те, после трябва да пишеш благодарствени картички, а храната изобщо не я интересува, дори не я иска.

Осъзна, че Бри я вика. Слезе, без да си прави труда да си сложи червило или дори да се среши. Още беше боса.

— Изглеждам ужасно — обяви тя предизвикателно от прага на хола.

— О, не — откликна Рут Старлинг, потупвайки канапето до себе си, макар Нора да забеляза със странно задоволство, че останалите се спогледаха. Покорно седна и кръстоса крака в глезените и сви ръце в скут, както седеше като ученичка.

— Пол току-що заспа — рече тя. — Няма да го будя. — Гласът й прозвуча сърдито, направо враждебно.

— Няма нищо, скъпа — каза Рут. Тя наближаваше седемдесетте, с красива бяла коса, грижливо оформена в прическа. Преди година съпругът й, с когото бяха живели петдесет години се спомина. Какво ли й е струвало, чудеше се Нора, какво ли й струва и сега да поддържа вида си и неизменно да е в добро настроение? — Толкова неща ти минаха през главата — додаде Рут.

Нора отново почувства невидимото присъствие на дъщеря си и потисна внезапното си желание да изтича горе да провери как е Пол. Полудявам, помисли си тя и впери поглед в пода.

— Какво ще кажете за чаша чай? — бодро, но неловко попита Бри и преди някой да отговори, изчезна в кухнята.

Нора се постара да се съсредоточи върху разговора: дали памучни или батистени възглавници са по-подходящи за болница, какво мислят хората за новия пастор, дали да дарят одеяла на Армията на спасението. Тогава Сали съобщи, че предната вечер Кей Маршал родила момиченце.

— Три кила и двеста — рече Сали. — Кей изглежда страхотно. Бебето е красавица и половина. Кръстиха я Елизабет, на баба й. Казват, че раждането минало леко.

Настъпи мълчание, защото всички осъзнаха какво стана. Нора имаше чувството, че тишината извира някъде дълбоко от самата нея и залива на леки вълнички цялата стая. Сали вдигна очи, пламнала, заради нетактичността си.

— О! — рече тя. — О, Нора, извинявай.

Нора искаше да каже нещо и разговорът да потръгне отново. В мислите й се въртяха точните думи, но тя като че ли бе онемяла. Седеше тихо и тишината се превърна в езеро, после в океан, в който имаше опасност всички да се удавят.

— Та — енергично поде Рут, — бог да те благослови, Нора. Сигурно си изтощена. — Извади един голям пакет в ярка опаковка с няколко тънки, ситно накъдрени панделки. — Взехме различни неща, решихме, че сто на сто имаш всякакви безопасни за пелени.

Жените облекчено се засмяха. И Нора се усмихна, разкъса хартията и отвори кутията — проходилка с метална рамка и платнена седалка, почти същата като онази, на която веднъж се възхищаваше у една приятелка.

— То се знае, няма да може да я ползва още някой и друг месец — продължи Сали. — Но по-подходящ подарък не ни дойде на ум!

— И още нещо — Флора Маршал стана с два меки пакета в ръце.

Флора бе по-възрастна от останалите, дори от Рут, но корава и активна жена. За всяко новородено в енорията плетеше одеяла. Понеже Нора доста наедря, Флора предположи, че ще роди близнаци, и изплете две одеялца по време на вечерните им срещи и сбирките им на кафе в черквата, а от чантата й се търкаляха меки кълбета ярка прежда. Пастелни жълти и зелени тонове се смесваха с нежни сини и розови нюанси — шегуваше се, че няма да се обзалага дали ще са момчета или момичета. Но че ще са близнаци, бе сигурна. Тогава никой не прие думите й на сериозно.

Нора пое двата пакета, потискайки сълзите си. Щом отвори първия, меката позната й вълна се разгърна в скута й и я връхлетя усещането, че изгубената й дъщеричка е някъде наблизо. Изведнъж изпита искрена благодарност към Флора, която с мъдростта на баба знаеше точно как да постъпи. Отвори и другия пакет, нетърпелива да види и второто одеялце — също тъй пъстроцветно и мекичко.

— Малко е големичко — извини се Флора, когато костюмчето за игра падна в скута й. — Ама на тази възраст те растат като гъби.

— Къде е другото одеялце? — настоятелно запита Нора. Чу гласа си — груб, като крясък на птица — и се стъписа. Цял живот всички я познаваха като спокоен човек, а и тя се гордееше с уравновесения си характер и обмислените си решения. — Къде е одеялцето, което изплете за момиченцето ми?

Флора пламна и се огледа за помощ. Рут хвана ръката на Нора и силно я притисна. Нора почувства гладката кожа и невероятно силните пръсти. Веднъж Дейвид й каза наименованията на тези кости, но не можеше да си ги спомни. По-лошо, тя плачеше.

— Недей, имаш красиво момченце — рече Рут.

— Той имаше сестра — прошепна Нора категорично, оглеждайки лицата им едно по едно. Бяха дошли от любезност. Беше им мъчно, а тя удвояваше и утрояваше мъката им. Какво й става? Цял живот толкова упорито се бе мъчила да постъпва правилно. — Казваше се Фиби. Искам някой да изрече името й. Чувате ли? — Тя стана. — Искам някой да запомни името й.

После усети хладна кърпа на челото си и как нечии ръце й помагат да легне на канапето. Казаха й да затвори очи и тя ги послуша. Изпод клепачите й още се стичаха сълзи, като придошъл извор, и тя не можеше да ги спре. Говореха й, гласове се носеха като подет от вятъра сняг, казваха какво да се направи. Нормално е, рече някой. Дори при най-добри обстоятелства нищо чудно внезапно да те налегне униние няколко дни след раждане. Трябва да извикат Дейвид, предложи друг глас, но се появи Бри, спокойна и грациозна, и ги изпрати до вратата. Когато си отидоха, Нора отвори очи и видя Бри, препасала хлабаво назъбения ширит на една от кухненските й престилки около тънката си талия.

Одеялото от Флора Маршал бе на пода сред опаковъчната хартия и тя го вдигна, вплитайки пръсти сред меката прежда. Нора избърса очи и заговори.

— Дейвид каза, че била тъмнокоса. Като него.

Бри я погледна втренчено.

— Нали щеше да поръчаш заупокойна служба, Нора? Какво чакаш? Защо не го направиш? Може да ти поолекне.

Нора поклати глава.

— И Дейвид, и другите са прави. Трябва да се съсредоточа върху бебето, което имам.

Бри сви рамене.

— Но не успяваш. Колкото повече се мъчиш да не мислиш за нея, толкова повече не ти излиза от ума. Дейвид е само лекар — добави тя. — Той не знае всичко. Не е Господ.

— Естествено, че не е — рече Нора. — Знам.

— Понякога не съм сигурна.

Нора не отвърна. По лакирания дъсчен под танцуваха шарки, сенки на листа вкопаваха дупки в светлината. Часовникът на полицата на камината тихичко тиктакаше. Чувстваше, че трябва да е ядосана, но не беше. Идеята за заупокойна служба сякаш уталожи усещането, което се породи на стъпалата на клиниката — че и силата, и волята й се изчерпват капка по капка, и което така и не я напусна.

— Може и да си права — каза тя. — Не знам. Може би ще ми олекне. Без много хора. Без шум.

Бри й подаде телефонната слушалка.

— Ето. Просто попитай.

Нора пое дълбоко дъх и започна. Най-напред се обади на новия пастор и се чу да обяснява как иска да се отслужи служба, да, но на открито, в двора. Да, независимо от времето. За Фиби, дъщеря ми, която почина при раждането. През следващите два часа повтори същите думи още десетки пъти — на цветаря, на редакторката от рубриката на в. „Дъ Лидер“, на приятелките си от кръжока по шев, които се съгласиха да се заемат с цветята. С всеки разговор Нора усещаше все по-осезателно да я изпълва спокойствие, сходно с облекчението, което изпитваше, когато Пол захапваше гърдата й да суче, и което я връщаше в реалния свят.

Бри отиде на лекции и Нора обиколи стихналата къща, оглеждайки бъркотията. В спалнята следобедното слънце се процеждаше през прозореца и разкриваше и най-дребната немарливост. Беше гледала този безпорядък дни наред, без да й прави впечатление, но сега, за пръв път след като роди, изпита желание да надвие обзелото я равнодушие и да свърши нещо. Опъна чаршафите по леглата, отвори прозорците, избърса праха. Съблече широката дънкова риза. Претършува дрешника, докато намери една пола, която й става, и блуза, която не й опъва на бюста. Намръщи се, като се погледна в огледалото, все още възпълничка, доста закръглена, но се чувстваше по-добре. Отдели време и за косата си — сто сресвания. Когато свърши, четката бе като гъсто гнездо от златист пух — цялата прелест на бременността си отиваше с нормализиране нивата на хормоните. Знаеше, че това ще се случи. И въпреки това при вида на загубените коси й се доплака.

Стига, каза си тя строго, докато си слагаше червило и мигаше да прогони сълзите. Стига, Нора Ашър Хенри.

Измъкна един пуловер и слезе долу, където намери ниските си бежови обувки. Поне краката й вече не отичаха и бяха пак елегантни.

Надникна да види Пол — той още спеше — и усети с върха на пръстите си лекия му, но реален дъх. Пъхна купа със замразено ядене във фурната, нареди масата и отвори бутилка вино. Тъкмо изхвърляше увехналите цветя, чиито студени стъбла се разкашкаха в ръката й, когато входната врата се отвори. Като чу стъпките на Дейвид, сърцето й затупка учестено и той застана на прага, тъмният му костюм провиснал от кокалестите му рамене, лицето — поруменяло от ходенето. Беше уморен и тя видя, че той с облекчение забеляза почистената къща, познатите дрехи, уханието на готвено. Държеше поредния букет жълти нарциси, които бе откъснал от градината. Когато го целуна, устните му бяха студени.

— Здравей — рече той. — Май си прекарала добре деня.

— Да. Денят беше хубав. — За малко да му заразправя какво е свършила, но вместо това му сипа питие — уиски, чисто, както го обича. Той се подпря на кухненския плот, докато тя измие марулята. — А ти? — запита тя и спря водата.

— Не беше зле — отговори той. — Натоварен. Съжалявам за снощи. Един пациент получи инфаркт. Слава богу, не беше фатален.

— Беше ли нещо свързано с кости? — попита тя.

— А-а. Да, паднал по стълбите. Счупил си пищяла. Бебето спи ли?

Нора погледна часовника и въздъхна.

— Май трябва да го събудя — каза тя. — Ако ще го храня по час.

— Аз ще ида — каза Дейвид и отнесе цветята горе. Чу го да ходи и си представи как се свежда да докосне леко челцето на Пол, да хване малката му ръчичка. Но след малко Дейвид слезе сам по джинси и пуловер. — Горе цари мир и покой — обясни той. — Нека си поспи.

Влязоха в хола и седнаха на канапето. За миг всичко бе като преди — само двамата, а заобикалящият ги свят е познат, изпълнен с обещания. Нора бе намислила да сподели намеренията си, докато вечерят, но сега неочаквано се чу да разказва как е организирала малка служба и е изпратила съобщения в пресата. Докато разказваше, усети как Дейвид започна да я гледа все по-втренчено, някак дълбоко наранен, уязвим. Изражението му я разколеба — сякаш някой бе свалил маската му и тя вече приказва с непознат, чиито реакции не може да предвиди. Очите му потъмняха повече откогато и да било и тя не разбираше какво става с него.

— Май идеята не ти харесва — каза тя.

— Не, не е това.

И пак съзря скръб в очите му, чу я в гласа му. В желанието си да успокои тревогата му, за малко да се откаже от всичко, но усети, че предишното безразличие, от което се бе отърсила с толкова усилия, още се таи из стаята.

— Помогна ми да се съвзема и да оправя къщата — каза тя. — Няма нищо нередно.

— Не — отговори той. — Не е нередно.

Сякаш се канеше да каже още нещо, но се възпря, стана, отиде до прозореца и впери поглед навън в мрака към малкия парк оттатък улицата.

— Да му се не знае, Нора — гласът му бе нисък и рязък, никога не бе говорил така. Тя се уплаши от яда, стаен в думите му. — Защо си толкова упорита? Защо поне не ми каза, преди да се обаждаш на вестниците?

— Тя умря — изрече Нора, вече и тя самата ядосана. — Това не е нещо срамно. Няма причина да го крием.

Дейвид, застинал като статуя, не се обърна. Навремето, когато се срещнаха, той бе просто някакъв мъж, преметнал коралов пеньоар през ръка в универсалния магазин „Улф Уайл“, но й се стори по особен начин познат, сякаш са били близки, но не са се виждали от години. А сега, година след сватбата им, тя сякаш не знаеше нищо за него.

— Дейвид — поде тя, — какво става с нас?

Той не се обърна. В стаята замириса на печено месо с картофи и й напомни, че вечерята се притопля във фурната, а коремът й се сви от глад, на който цял ден не бе обръщала внимание. Горе Пол заплака, но тя не помръдна в очакване на отговор.

— Нищо не става — рече най-сетне той. Когато се обърна, в очите му все още тлееше скръб, но имаше и още нещо, някаква решимост, нещо, което тя не разбираше. — Правиш от мухата слон, Нора — каза той. — Което, предполагам, е разбираемо.

Студен. Недостъпен. Снизходителен. Пол заплака по-силно. Нора толкова се ядоса, че се обърна и направо се втурна нагоре по стълбите, взе бебето, препови го нежно, много нежно, цяла разтреперана от яд. После бе ред на люлеещия се стол, копчетата и блаженото облекчение. Затвори очи. Долу Дейвид обикаляше из стаите. Той поне бе докоснал дъщеря им, бе видял личицето й.

Ще организира службата, пък да става каквото ще. Ще го направи заради себе си.

Бавно, съвсем бавно Пол сучеше, а светлината гаснеше и тя се успокои, превърна се отново в широка спокойна река, поела света, понесла го с лекота по течението си. Навън тревата растеше бавно и тихо, яйцата в мрежестите торбички на паяците се разпукват, крилете на птиците ритмично приплясват в полет. Това е свято, осъзна, че си мисли тя, свързана чрез детето в прегръдката си и детето в земята с всичко живо и всичко някога живяло. Остана дълго със затворени очи, а когато ги отвори, се сепна от мрака и красотата, които изпълваха всичко: малко елипсовидно светло отражение от стъклената топка на бравата потрепва на стената. Новото прекрасно плетено одеялце на Пол пада на вълни от кошчето. На тоалетната масичка жълтите нарциси от Дейвид — нежни, крехки и почти сияйни — поглъщат светлината от коридора.

IV

Щом гласът й заглъхна сред пустия паркинг, Каролайн затръшна вратата на колата и внимателно запристъпва сред кишата. След няколко крачки спря и се върна за бебето. Немощните проплаквания на Фиби разкъсаха мрачната тишина в мрака и Каролайн забърза по асфалта и през широкия пуст осветен паркинг към автоматичната врата на супермаркета. Заключено. Закрещя и заблъска, гласът й се сля с плача на Фиби. Вътре облените в светлина пътеки сред стелажите бяха безлюдни. Наблизо се въргаляше изхвърлена кофа за миене; празни консервени кутии блестяха наоколо. Минута-две самата Каролайн застина безмълвна, заслушана в плача на Фиби и свистенето на вятъра сред дърветата в далечината. После се окопити и се запъти към задния вход. Плъзгащата се метална врата край товарната рампа бе затворена, но тя отиде до нея, усещайки мириса на развалени продукти по студения, омазнен бетон, където снегът се бе стопил. Ритна вратата с все сили и отекващият грохот й се стори толкова успокояващ, че я ритна още няколко пъти, докато остана без дъх.

— И да има някой, мила, което не ми се вярва, скоро няма да отворят.

Мъжки глас. Каролайн се обърна и го видя на спускащата се рампа, по която големите камиони влизат на заден да разтоварват стоки. Дори отдалеч си личеше, че е едър човек, с дебело палто и плетена вълнена шапка. Беше пъхнал ръце в джобовете.

— Бебето ми плаче — безсмислено рече тя. — Акумулаторът падна. Вътре има телефон, точно до входа, но не мога да вляза.

— На колко е бебето? — запита мъжът.

— Новородено е — отвърна Каролайн почти механично, а в гласа й прозираха сълзи и паника. Ама че нелепа ситуация, открай време не понасяше такива истории, а ето я сега самата тя — жена в беда.

— Събота вечер е — отбеляза мъжът, а гласът му долетя през стелещия се помежду им сняг. Отвъд паркинга улицата бе потънала в покой. — В града едва ли ще има отворен сервиз.

Каролайн не отговори.

— Вижте, мадам — бавно поде той, а нетрепващият му глас й прозвуча закрилнически. Каролайн осъзна, че той си налага да говори спокойно и утешително, може да я е взел и за луда. — Миналата седмица оставих въжетата си по погрешка в друг камион, та не мога да ви изтегля. Но, както сама казахте, навън е студено. Та елате в камиона ми, а? Топло е. Преди няколко часа докарах мляко и поизчаках да видя какво ще е времето. Та казвам, че сте добре дошла, мадам. Ако искате, заповядайте в камиона. Помислете си. — Каролайн не отговори веднага и той додаде: — Заради бебето.

Тя огледа паркинга от край до край и в дъното зърна камион с ремарке и осветена кабина. Беше го забелязала и по-рано, но много-много не обърна внимание на издължения му сребристоматов силует, издигнал се като здание накрай света. Фиби прихлипа в прегръдката й, пое си дъх и пак заплака.

— Добре — реши Каролайн. — Поне засега. — Внимателно заобиколи няколко размазани глави лук. В края на рампата той я чакаше с протегната ръка. Тя пое ръката му неохотно, но и с благодарност, защото усещаше слоя лед под гнилите зеленчуци и снега. Вдигна глава да види лицето му — брадясало, с нахлупена до вежди шапка и тъмни, любезни очи. Ама че нелепа работа, каза си тя, докато прекосяваха паркинга. Налудничава. Че и глупава. Може да е убиец. Но всъщност бе прекалено уморена, за да мисли.

Мъжът й помогна да събере едно-друго от колата и да се качи в кабината, като пое Фиби, докато тя се настани на високата седалка и й я подаде. Каролайн сипа още мляко от термоса в биберона. Фиби бе толкова изнемощяла, че отначало не осъзна, че й дават да яде, и дори след това не бързаше да засуче. Каролайн нежно погали бузката й и тя най-сетне захапа биберона и започна да яде.

— Ама че чудесия, а! — рече мъжът, щом Фиби се укроти. Беше седнал зад волана. Двигателят тихичко забоботи в мрака, утешително като гигантска котка, а светът се простираше до мрачния хоризонт. — Такъв сняг в Кентъки, де.

— През някоя и друга година се случва — отговори тя. — Вие май не сте тукашен.

— От Акрон, Охайо съм — отвърна той. — Тъй де, по рождение. Но от пет години съм по пътищата. Напоследък се възприемам като човек на света.

— Не сте ли самотен? — попита Каролайн, представяйки си как самата тя обикновено седи вечер в апартамента си. Направо не й се вярваше, че е тук и си говори за тъй лични неща с непознат. Беше странно, но и вълнуващо — все едно се доверяваш на човек, с когото си се запознал във влак или автобус.

— Е, понякога — призна той. — То се знае, самотна работа е. Но от време на време се случва да се запозная с този-онзи. Като тази вечер.

В кабината бе топло и Каролайн усети, че се отпуска на високата облегалка. На светлината на уличните лампи снегът още прехвърчаше. Колата й бе насред паркинга — самотен тъмен заснежен силует.

— Накъде сте? — попита я той.

— Ами, до Лексингтън. Няколко километра по-назад по магистралата имаше задръстване. Реших, че ако мина оттук, ще си спестя малко време и неприятности.

Меката светлина от уличните лампи осветяваше лицето му и той се усмихна. За своя изненада и Каролайн се усмихна и след миг и двамата се смееха.

— По-мъдър план, здраве му кажи — рече той.

Тя кимна.

— Вижте сега — поде той след кратко мълчание. — Ако е само до Лексингтън, мога да ви закарам. Вместо тук, ще паркирам там и туйто. Утре е… утре е неделя, нали? Ама в понеделник рано-рано ще се обадите на пътна помощ за колата. Тук ще е на сигурно място, не ще и дума.

Светлината от лампите покрай пътя падаше върху дребничкото личице на Фиби. Той се пресегна и нежно, гальовно помилва челцето й с огромната си ръка. На Каролайн й допадна неговата несръчност, спокойствието му.

— Добре — реши тя. — Щом няма да се отклонявате много.

— А, няма — отвърна той. — Хич даже. Прощавайте, ама аз тъй си приказвам. Лексингтън ми е на път.

Събра останалия багаж от колата й — покупките и одеялата. Казваше се Ал, Албърт Симпсън. Опипом намери още една чаша под седалката. Избърса я внимателно с носна кърпичка и я напълни с кафе от термоса си. Тя отпи и се зарадва, че е чисто, наслаждавайки се на топлината, благодарна, че е с човек, който нищичко не знае за нея. Чувстваше се в безопасност и странно щастлива, макар да бе задушно и да миришеше на мръсни чорапи, а едно чуждо бебе спеше в скута й. Докато караше, Ал заразправя за живота си по пътищата, за паркинги, за камиони с душове, за нижещите се под колелата километри нощ след нощ.

Каролайн се унесе от монотонния приглушен звук от гумите, от топлината и прехвърчащия пред фаровете сняг и задряма. Когато спряха на паркинга пред кооперацията й, камионът зае място за пет автомобила. Ал скочи да й помогне да слезе и остави мотора да работи, докато качи багажа по външното стълбище. Каролайн го последва с Фиби на ръце. Перде на по-долен етаж се отмести — както винаги Луси Мартин шпионира — и Каролайн поспря, усетила леко да й се завива свят. Защото всичко си беше като преди, но несъмнено тя не беше онази жена, която излезе посред нощ предната вечер и прегази през снега до колата си. Бе толкова променена, че й се струваше, че и стаите, и светлината ще са различни. Но тъй познатият й ключ влезе в ключалката и както винаги, заяде на все същото място. Когато вратата се отвори, тя отнесе Фиби в стая, която познаваше като петте си пръста — неостаряващ тъмнокафяв килим, диван и стол с карирана дамаска, които купи от разпродажба, масичката за кафе със стъклен плот, книгата, която четеше, преди да си легне — „Престъпление и наказание“ — внимателно отбелязала докъде е стигнала. Беше заспала на признанието на Разколников пред Соня и после двамата й се присъниха в студената им таванска стаичка, когато я събуди звънът на телефона сред стелещия се по улиците сняг.

Ал неловко стоеше на прага и изпълваше касата на вратата. Можеше да е сериен убиец или изнасилвач, или мошеник. Можеше да е какъв ли не.

— Диванът ми се разпъва — рече тя. — Ако искаш, можеш да спиш на него.

Той се поколеба, преди да влезе.

— Ами мъжът ти? — запита той и се огледа.

— Нямам съпруг — отговори тя и едва като го изрече, осъзна, че е сгрешила. — Вече не.

Той я изгледа изпитателно, застанал с вълнената шапка в ръка, а от главата му, за нейна изненада, стърчаха черни къдрици. Почувства, че сетивата й са притъпени, но от кафето и умората е и пренапрегната, и в миг се запита как ли му изглежда — все още със сестринската престилка, не се бе ресала от часове, с разкопчано палто и това бебе на уморените й ръце.

— Не искам да създавам неприятности — рече той.

— Неприятности ли? — откликна тя. — Ако не бяхте вие, още щях да се лутам сам-сама на онзи паркинг.

Тогава той се усмихна широко, отиде до камиона и след няколко минути се върна с малък тъмнозелен брезентов чувал.

— Някой гледаше от един прозорец по-долу. Сигурна ли сте, че няма да си имате неприятности?

— Това е Луси Мартин — рече Каролайн. Фиби се размърда и тя извади шишето, изпробва на ръката си дали млякото е достатъчно топло и седна. — Тя е ужасна клюкарка. Повярвайте ми. Вие просто й дадохте повод да се чувства на седмото небе от щастие, че има кого да одумва.

Но Фиби не искаше да яде и захленчи, а Каролайн стана и закрачи из стаята, мърморейки нещо под нос. В това време Ал се залови за работа. За нула време разпъна дивана и опъна чаршафа с остри ръбове в четирите ъгли, по военному. Когато Фиби най-сетне се укроти, Каролайн му кимна и прошепна „Лека нощ“. Здраво затвори вратата на спалнята. Хрумна й, че човек като Ал сто на сто е забелязал, че няма кошче.

По пътя Каролайн бе обмислила кое как да направи и сега издърпа едно чекмедже от скрина и изсипа грижливо подредените в него дрехи на купчина на пода. После застла две хавлиени кърпи на дъното, обви ги със сгънат чаршаф и внимателно настани Фиби отгоре, както бе повита в одеялата. Като легна в собственото си легло, умората я надви и начаса заспа дълбоко и непробудно. Не чу гръмкото хъркане на Ал във всекидневната, нито шума от снегорините на паркинга, нито трясъка от боклукчийските камиони по улиците. Но щом Фиби помръдна посред нощ, в миг скочи. Тръгна сред тъмнината като през вода, капнала, но целеустремена — препови я, стопли млякото, съсредоточи се върху детето в ръцете си и непосредствените си задачи — спешни, всепоглъщащи, неотложни — неща, които сега единствено нея чакаха и които не търпяха отлагане.

* * *

Събуди я струяща светлина и мирис на яйца с бекон. Стана, наметна пеньоара си и се наведе да докосне спокойните бузки на бебето. После отиде в кухнята, където Ал мажеше препечени филийки с масло.

— Здравей — вдигна глава той. Беше се сресал, но косата му бе все така някак необуздана. На тила му се белееше оплешивяващо петно, а на врата му висеше златен медальон на верижка. — Дано не се сърдиш, че се държа като у дома си. Ама снощи не вечерях.

— Мирише хубаво — рече Каролайн. — И аз съм гладна.

— Значи — рече той, подавайки й чаша кафе, — добре че направих повечко. Хубаво местенце си имаш. Спретнато и чисто.

— Харесва ли ти? — попита тя. Кафето бе по-силно и по-гъсто, отколкото тя го правеше. — Мисля да се местя.

Собствените й думи я изненадаха, но щом ги изрече и ги чу, й се сториха истина. Дневната светлина падаше върху тъмнокафявия килим и подлакътника на дивана. Навън от стрехите се стичаха капки. От години спестяваше, представяше си как живее в къща или тръгва на някакво приключение и ето ти — с бебе в спалнята и непознат на масата, а колата й някъде край Версай.

— Мисля да ида в Питсбърг — уточни тя, не вярвайки на ушите си.

Ал разбърка яйцата и ги сервира.

— Питсбърг? Страхотен град. А защо Питсбърг?

— А, майка ми имаше роднини там — отвърна Каролайн, докато той сложи чиниите на масата и седна срещу нея. Май започне ли човек да лъже, няма спиране.

— Виж, мислех си, редно е да изкажа съжаление — каза Ал. Черните му очи гледаха нежно. — За случилото се с бащата на бебето.

Каролайн почти бе забравила, че си измисли съпруг, и с изненада долови в гласа на Ал съмнение, че този съпруг съществува. Дали ме смята за самотна майка, зачуди се тя. Закусиха, без да разговарят много-много, само от време на време разменяха по някоя дума за времето, за натовареното движение и накъде е тръгнал Ал, а то бе за Нашвил, Тенеси.

— Никога не съм била в Нашвил — каза Каролайн.

— Не думай! Ами скачай в камиона заедно с дъщеря си — откликна Ал. Каза го на шега, но в шегата се таеше и предложение. Предложение не към нея, не точно към нея, а към една самотна майка, чийто късмет й е изневерил. И въпреки всичко, за миг Каролайн си представи как излиза през вратата с кутиите и одеялата и повече не поглежда назад.

— Може би следващия път — каза тя и се пресегна към кафето. — Трябва да уредя някои неща тук.

Ал кимна.

— Разбирам. Знам как стават тия работи.

— Но ти благодаря — рече тя. — Благодаря ти за идеята.

— За мен е удоволствие — сериозно отговори той и стана да си върви.

От прозореца Каролайн го проследи как отива до камиона, как изкачва стъпалата към кабината и за миг се обръща да помаха от отворената врата. И тя му помаха — радваше се на леката му, непринудена усмивка и се изненада, че нещо в сърцето й потрепна. Прииска й се да хукне след него, представи си тясното легло в дъното на кабината, на което той понякога преспива, и как нежно докосна челцето на Фиби. Човек, който живее толкова уединено, сто на сто ще запази тайните й, ще съхрани мечтите и страховете й. Но двигателят запали и от сребристия комин над кабината му се изви облак дим, после камионът внимателно потегли от паркинга, излезе на стихналата улица и замина.

* * *

През следващите двайсет и четири часа Каролайн спа и се събужда заедно с Фиби, оставаше будна само колкото да похапне. Странно — открай време бе много придирчива към яденето, според нея да ядеш каквото ти падне, когато намериш време, бе признак на ексцентричност и всепоглъщаща самота, а сега ядеше когато свари: студени зърнени храни, направо от опаковката, сладолед с лъжица направо от кутията на крак до кухненския плот. Сякаш бе попаднала в някаква своя зона на здрача, между съня и реалността и не се налагаше кой знае колко да се замисля за последиците от собствените си решения, нито съдбата на заспалото в чекмеджето й за дрехи бебе, нито своето бъдеще.

В понеделник се събуди навреме да се обади, че е болна и няма да иде на работа. На телефона бе Ръби Сентърс от рецепцията.

— Добре ли си, мила? — попита тя. — Гласът ти звучи ужасно.

— Мисля, че е грип — отговори Каролайн. — Сигурно ще отсъствам няколко дни. Нещо ново при вас? — попита тя, като се опитваше гласът й да не я издаде. — Съпругата на доктор Хенри роди ли?

— Ами, представа нямам — каза Ръби. Каролайн си представи умислената бръчка на челото, изрядното бюро с вазичка с изкуствени цветя в ъгъла. — Още няма никой, ако не броим стотина пациенти. Като че вашият грип е налегнал всички, мис Каролайн.

Щом затвори телефона, на вратата се почука. Луси Мартин, няма кой друг да е. Каролайн се изненада как ли се е стърпяла да не дойде досега.

Луси беше с рокля на големи яркорозови цветя, кухненска престилка, обточена с розови къдрички, и мъхнати пантофи. Щом Каролайн отвори вратата, тя влезе с половин бананов сладкиш в ръце, увит в найлон.

Всички разправяха, че Луси има златно сърце, но в нейно присъствие Каролайн винаги бе нащрек. Кейковете, пайовете и топлите ястия на Луси бяха входният й билет към същината на всяка драма, било то смърт или катастрофа, раждане, венчавка или бдение. В неизменната й готовност имаше нещо не съвсем нормално, в присъщата й потребност от лоши вести се таеше някакво зловещо воайорство и Каролайн гледаше да я държи на разстояние.

— Видях госта ти — каза Луси, потупвайки Каролайн по ръката. — Мили боже! Ама хубавец, а? Изгарям от нетърпение да чуя новината.

Луси седна на вече прибрания разтегаем диван. Каролайн се настани на фотьойла. Вратата на спалнята, където спеше Фиби бе отворена.

— Нали не си болна, мила? — казваше Луси. — Че то, като се замисля, по това време обикновено всички сте излезли.

Каролайн се загледа в горящото от нетърпение лице на Луси и си даде сметка, че каквото каже, начаса ще обиколи града и след два-три дни някой ще я приближи я в магазина, я в черквата и ще я попита за непознатия, който пренощувал в апартамента й.

— Мъжът, който си видяла снощи, ми е братовчед — небрежно отвърна Каролайн, удивена от неочакваната си способност без притеснение и с лекота да лъже. Лъжите просто й идваха отвътре, дори не трепна, докато ги изричаше.

— Аха, щото аз се чудех — Луси изглеждаше малко разочарована.

— Знам — откликна Каролайн. И тогава, нанасяйки обезоръжителен удар, от който, като се замисли след време, сама се изненада, продължи: — Горкият Ал! Жена му е в болница. — Приведе се по-близо и понижи глас. — Толкова е тъжно, Луси. Едва на двайсет и пет е, а мислят, че има тумор в мозъка. Напоследък просто залиня и Ал я доведе от Съмърсет да я прегледа специалист. А имат и бебе. Рекох му: Слушай, Ал, върви при нея в болницата и ако трябва, стой там денонощно. Остави бебето при мен. И нали съм медицинска сестра, съгласи се. Дано не ти е пречила, като плаче.

Минута-две Луси мълча като вцепенена и Каролайн изпита удоволствието, властта да нанесеш изненадващ удар.

— Клетите, горко им, на братовчед ти и жена му! На колко е бебето?

— Само на три седмици — отговори Каролайн и в миг, обзета от някакво вдъхновение, стана. — Почакай.

Отиде в спалнята и вдигна Фиби от чекмеджето, обвивайки я плътно в одеялата.

— Не е ли красавица? — седна тя до Луси.

— О, наистина. Прекрасна е! — възкликна Луси и докосна мъничката ръчичка на Фиби.

Каролайн се усмихна във внезапен прилив на гордост и задоволство. Белезите, които бе забелязала в родилната зала — скосените очи, леко сплесканото носле, й бяха вече тъй близки, че не й правеха впечатление. А Луси, която нямаше набитото око на Каролайн, изобщо не ги забеляза. Фиби си беше като всяко друго бебе — крехка, обична и неотстъпчива, ако иска нещо.

— Обичам да я гледам — призна си Каролайн.

— Ех, клетата й майчица! — прошепна Луси. — Надяват ли се да оживее?

— Не се знае — отговори Каролайн. — Времето ще покаже.

— Сигурно са съсипани — рече Луси.

— Да, съсипани са. И двамата залък не могат да сложат в уста — доверително потвърди Каролайн, за да предотврати появата на някое от прословутите топли ястия на Луси.

* * *

През следващите два дни Каролайн не излезе от къщи. Единствената й връзка със света бяха вестниците, доставките от магазина за хранителни стоки, млекарят, шумът от автомобили. Времето омекна и снегът, който се стопи толкова бързо, колкото и натрупа, струеше като водопад по стените на сградите и изчезваше в канавките. За Каролайн дните смътно се сливаха в поток от случайни образи и възприятия: докарват феърлейна с презареден акумулатор на паркинга, слънчева светлина струи през замъглените прозорци, смътна миризма на влажна пръст, една червеношийка е кацнала при хранилката. От време на време я обземаше тревога, но често, седнала край Фиби, за своя изненада осъзнаваше, че е съвършено спокойна. Беше казала истината на Луси Мартин, тя действително обичаше да наблюдава момиченцето. Обичаше да седи на слънце с бебето на ръце. Непрекъснато си повтаряше да не допуска да обикне Фиби, че Фиби е само временно в живота й. Бе наблюдавала дълго Дейвид Хенри в клиниката и бе убедена, че той е състрадателен човек. Онази нощ, когато вдигна глава от бюрото и погледите им се срещнаха, тя съзря в очите му безгранично милосърдие. Не се съмняваше, че той ще постъпи правилно, само да преодолее шока.

Всеки звън на телефона я сепваше. Но минаха три дни, а от него нямаше ни вест, ни кост.

В четвъртък сутринта на вратата се почука. Каролайн изтича да отвори, като пооправи колана на роклята и косата си. Но се оказа доставчик с ваза тъмночервени и светлорозови цветя сред облак от диви карамфилчета. Бяха от Ал. Благодаря за гостоприемството, бе написал той на картичката. Може би ще се видим пак при следващия ми курс.

Каролайн ги взе и ги сложи на масичката за кафе. Развълнувана, взе „Дъ Лидер“ — не го бе поглеждала от дни, изсули ластичето и хвърли поглед на заглавията, без да се зачита. Напрежението във Виетнам ескалира, съобщения за приеми на този и онзи през изминалата седмица, страница с местни модели на нови пролетни шапки. Тъкмо да остави вестника, и едно очертано с черно каре привлече погледа й.

Заупокойна служба в памет на

обичната ни дъщеря

Фиби Грейс Хенри

Родена и починала на 7 март 1964 г.

Службата ще се състои в презвитерианската черква,

Лексингтън

Петък, 13 март 1964 г., 9 часа

Каролайн бавно седна. Прочете обявата веднъж, после още веднъж. Дори докосна страницата, сякаш от допира думите ще придобият яснота, смисъл. Все така с вестника в ръка, стана и отиде в спалнята, Фиби спеше в чекмеджето, преметнала бледа ръчичка над одеялата. Родена и починала. Каролайн се върна в хола и се обади в клиниката. Ръби вдигна при първото позвъняване.

— Предполагам няма да дойдеш, нали? — рече тя. — Тук е лудница. Като че целият град е пламнал от грип. — После сниши глас. — Каролайн, чу ли? За доктор Хенри и бебетата? В крайна сметка се оказали близнаци. Момченцето е добре, истинско съкровище. Но момиченцето умряло при раждането. Такава мъка.

— Прочетох във вестника. — Челюстта и езикът й бяха сковани. — Би ли помолила доктор Хенри да ми се обади. Кажи му, че е важно. Прочетох във вестника — повтори Каролайн. — Нали ще му предадеш, Ръби? — Затвори телефона и седна, втренчила поглед в чинара и паркинга навън.

След час той почука на вратата.

— Добър ден — каза тя и му направи път.

Той влезе и седна на дивана прегърбен, като въртеше шапката си в ръце. Тя се настани на стол срещу него и го загледа, сякаш го вижда за пръв път.

— Нора изпрати съобщението — рече той. Вдигна очи и тя изпита дълбоко състрадание, въпреки всичко, защото челото му бе цялото в бръчки, а очите — червени като да не е мигвал от дни. — Направи го, без да ми каже.

— Но тя си мисли, че дъщеря й е умряла — обади се Каролайн. — Това ли й казахте?

Той бавно кимна.

— Исках да й кажа истината. Но като отворих уста, не можах да я изрека. Тогава си помислих, че й спестявам голяма болка.

Каролайн се замисли за собствените си лъжи, нанизали се една след друга.

— Не я оставих в Луисвил — тихо рече тя. Кимна към вратата на спалнята. — Там е. Спи.

Дейвид Хенри вдигна глава. Каролайн омекна, защото лицето му бе бяло като платно, не го бе виждала тъй стъписан.

— Защо не я остави? — запита той, готов да избухне. — Защо, за бога, не я остави?

— Били ли сте там? — запита на свой ред тя, припомняйки си бледата жена и падащата по студения линолеум черна коса. — Виждали ли сте онова място?

— Не — намръщи се той. — Знам само, че мнозина го препоръчват. Преди съм изпращал други хора там. Не съм чувал лоши отзиви.

— Ужасно е — рече тя и й олекна. Значи сам не е знаел какво прави. Искаше й се да го мрази, но си спомни колко нощи бе прекарал в клиниката заради пациенти, които не могат да си позволят необходимото лечение. Хора от провинцията, от планините, които бяха положили усилие да дойдат в Лексингтън без пари, изпълнени с надежда. Другите съдружници в клиниката не одобряваха, но доктор Хенри не престана. Той не е лош човек, в това бе убедена. Не е чудовище. Но опело за живо дете — това е чудовищно.

— Трябва да й кажете — рече тя.

Лицето му бе все така бледо, но непоколебимо.

— Не — отсече той. — Вече е прекалено късно. Постъпи както смяташ за редно, Каролайн, но не мога да й кажа. Няма да й кажа.

Странно, думите му събудиха цялата й неприязън и в същото време никога не бе чувствала някого толкова близък. Сега двамата ги свързваше нещо изключително и каквото и да се случеше, щяха да останат обвързани. Той пое ръката й и това й се стори естествено, в реда на нещата. Приближи я до устните си и я целуна. Тя усети притиснатите към кокалчетата устни и топлия му дъх по кожата си.

Ако, щом вдигна глава, в изражението му бе съзряла и следа от пресметливост, каквото и да е, но не и болезнения смут, когато пусна ръката й, щеше да постъпи както трябва. Щеше да вдигне телефона и да се обади на доктор Бентли или на полицията и да признае всичко. Но в очите му имаше сълзи.

— Всичко е в твои ръце — рече той и пусна дланта й. — Оставям на теб да решиш. Вярвам, че мястото на това дете е в приюта в Луисвил. Не прибързвам. Тя ще има нужда от медицински грижи, които другаде не може да получи. Но ще уважа всяко твое решение. И ако решиш да се обадиш на властите, ще поема вината. За теб няма да има последици, обещавам.

По лицето му се четеше огромното бреме. За първи път Каролайн се замисли за нещо друго освен за непосредствено предстоящото, освен за бебето в съседната стая. Всъщност не й бе идвало на ум до този момент, че кариерата и на двамата е сериозно застрашена.

— Не знам — бавно изрече тя. — Трябва да помисля. Не знам как да постъпя.

Той извади портфейла си и го изпразни. Триста долара — тя се изуми, че носи толкова пари в себе си.

— Не искам парите ви — рече тя.

— Не са за теб — отвърна той. — За детето са.

— Фиби. Казва се Фиби. — Каролайн отблъсна ръката му с банкнотите. Припомни си останалия непопълнен акт за раждане, ако не се брои подписът на Дейвид Хенри, драснат набързо в онази снежна утрин. Може да попълни името на Фиби и своето, колко му е.

— Фиби — изрече той. Стана и остави банкнотите на масата. — Моля те, Каролайн, не предприемай нищо, преди да си ми казала. Само това те моля. Да ме предупредиш, каквото и да решиш.

После си тръгна и всичко отново стана както преди — часовникът върху полицата над камината, озареният от светлина под, очертаващите се сенки на голите клони. След някоя и друга седмица дърветата отново ще се раззеленят, листенцата ще покрият короните им и очертанията на сенките ще се променят. Беше ги наблюдавала стотици пъти и въпреки това сега стаята й изглеждаше съвършено безлична, като че никога не е живяла тук. На пръсти се брояха нещата, които бе купила за себе си през годините, все й се свидеше и си представяше как ще изживее истинския си живот другаде. Разтегаемият диван, столът, който вървеше с него — мебелите наистина й допадаха, беше ги избирала сама, но сега осъзна, че спокойно може и без тях. Да зарежа всичко, мислеше си тя и оглеждаше изрязаните и поставени в рамки пейзажи, плетената тръстикова стойка за списания до дивана, ниската масичка за кафе. Собственият й апартамент й се стори толкова безличен, колкото която и да било чакалня в някоя градска клиника. Пък и в края на краищата какво бе правила тук толкова години, освен да чака?

Помъчи се да се отърси от мислите си. Сто на сто има и друг, не толкова драматичен начин. Така би казала майка й би поклатила глава, и би й повторила да не се прави на Сара Бернар. Каролайн дълго не знаеше коя е Сара Бернар, но много добре разбираше какво има предвид майка й — силните чувства не водят до нищо добро, защото нарушават спокойствието на дните ти. Каролайн се вгледа внимателно в своите чувства, както човек оглежда дреха. Бе ги оставила настрана, с мисълта, че някой ден ще си ги върне, но това така и не се случи до мига, в който пое бебето от ръцете на доктор Хенри. Значи нещо се е отприщило и тя вече не може да го спре. Две чувства я пронизваха — страх и вълнение. Може да замине още днес. Може да започне живота си отначало някъде другаде. И без това трябва да го стори, каквото и да реши за бебето. Това градче е малко, не може и до магазина да отиде, без да срещне познат. Представи си как Луси Мартин се ококорва и едва прикрива задоволството си, докато разправя навред измислиците на Каролайн колко обича изоставеното бебе. Клетата стара мома, ще я одумват хората, толкова копнее да си има детенце.

Оставям на теб, Каролайн, да решиш. Лицето му е състарено, затворено като в орехова черупка.

* * *

На сутринта се събуди рано. Денят беше прекрасен и тя отвори прозорците да влезе свеж въздух и уханието на пролетта. Фиби се буди на два пъти през нощта и докато тя спеше, Каролайн опакова и пренесе нещата си в колата по тъмно. Оказа се, че багажът й е съвсем малко — само няколко куфара, които лесно побра в багажника и на задната седалка на феърлейна. Можеше да замине дори за Китай или за Бирма, или за Корея още начаса. Това й бе приятно. Доволна бе и от собствената си предприемчивост. Предния ден до обед успя да уреди всичко — от благотворителната организация „Гудуил“ ще вземат мебелите, от една фирма за чистене ще се погрижат за апартамента. Обади се да спрат водата, газта и електричеството, прекрати и абонамента си за вестника, писа да закрият банковите й сметки.

Отпивайки кафе, изчака вратата долу да се затръшне и колата на Луси да забоботи. Тогава грабна Фиби и за миг се спря на прага на апартамента, в който бе прекарала толкова години, изпълнени с надежда, години, които сега й се струваха кратък миг, сякаш изобщо не ги е имало. После затвори решително вратата и заслиза по стълбите.

Сложи кашона с Фиби на задната седалка и подкара към града, подмина клиниката с тюркоазените стени и оранжевия покрив, банката и химическото чистене, любимата й бензиностанция. Като стигна черквата, спря на улицата и остави Фиби да спи в колата. Насъбралите се в двора бяха повече, отколкото бе предполагала и тя остана от края, достатъчно близо да зърне поруменелия от студа тил на Дейвид Хенри и елегантно извитата руса коса на Нора Хенри. Никой не я забеляза. Токчетата й потънаха в калта край тротоара. Пренесе тежестта си върху пръстите и си припомни задушливите миризми в приюта, в който доктор Хенри я изпрати миналата седмица. Спомни си и жената по комбинезона и падащата по пода черна коса.

Сред стихналата утрин се носеха слова.

Нощта е ясна като ден и мракът и светлината за тебе са едно.

Каролайн се бе будила милион пъти. Бе яла бисквити, застанала край кухненския прозорец посред нощ. Дните и нощите й се сливаха и спокойният й живот се преобърна завинаги.

Нора Хенри бършеше очи с дантелена кърпичка. Каролайн си спомни как бе стискала ръката й, когато напъна първо за едното, после и за другото дете, спомни си и сълзите в очите й. Това ще я съсипе, заяви Дейвид Хенри. А какво ли би станало, ако сега Каролайн пристъпи с уж неоживялото бебе на ръце? Ако сложи край на тази мъка и внесе в живота им толкова други?

Ти ни посочи прегрешенията и потайните ни съгрешения освети със светлината Си.

Докато свещеникът говореше, Дейвид Хенри пристъпваше от крак на крак. Едва сега Каролайн усети с цялата си същност какво се кани да направи. Нещо я сграбчи за гърлото и дъхът й секна. Чакълът сякаш се надигаше изпод стъпалата й, насъбралите се в двора се олюляваха пред очите й, стори й се, че ще падне. Гроб, помисли си Каролайн, загледана как Нора прегъва дългите си крака, толкова грациозна, и изведнъж коленичи сред калта. Вятърът поде късия воал и отвя шапката й.

Защото видимото е нетрайно, а невидимото вечно.

Каролайн наблюдаваше ръката на свещеника и когато той заговори отново, думите му, макар и тихи, й се сториха насочени не към Фиби, а към нея самата, поставяйки окончателен завършек — връщане няма.

Отдаваме тялото й на стихиите, пръст при пръстта, пепел при пепелта, прах при прахта. И нека Господ, нашият Бог, я благослови и съхрани, да обърне сияйния си лик към нея и я дари с покой.

Гласът секна, вятърът разлюля клоните на дърветата и Каролайн се съвзе, избърса очи с кърпичка и рязко тръсна глава. Обърна се и тръгна към колата, където Фиби все така спеше, а слънчев лъч озаряваше личицето й.

Това е то, във всеки край се крие ново начало. Скоро зави покрай работилницата за паметници с наредени надгробни плочи и се отправи към магистралата. Странно. Много странно. Не е ли зла поличба да има работилница за надгробни плочи в началото на града? Но тя вече не мислеше за случилото се и когато стигна разклона на магистралата, реши да поеме на север, към Синсинати и оттам към Питсбърг, покрай река Охайо към мястото, където доктор Хенри бе прекарал част от тайнственото си минало. Другата отбивка към Луисвил и приюта за умствено изостанали постепенно изчезнаха от огледалото й за обратно виждане.

Караше бързо, с усещането, че прави нещо безразсъдно, а сърцето й преливаше от вълнение, сияйно като деня. Защото всъщност какво значение имат в момента лошите поличби? В крайна сметка детето зад нея според всички е мъртво. А тя, Каролайн Гил, скоро ще се скрие от света, и това я караше да се чувства все по-лека, като окрилена, сякаш и автомобилът се бе понесъл високо над стихналите поля на Южен Охайо. През целия този слънчев следобед, поела на североизток, Каролайн бе уверена в бъдещето. И защо не? Защото, ако те двете вече бяха преживели най-лошото, според общото мнение, значи сега без съмнение, без никакво съмнение го оставяха зад гърба си.

1965

I

Февруари 1965 година

Нора бе стъпила боса на табуретката в столовата и едва пазеше равновесие, за да закачи розови гирлянди по медния полилей. Нанизи от розови и пурпурни хартиени сърца се спускаха върху масата и се стелеха по сватбения им сервиз от китайски порцелан на тъмночервени рози с позлатени ръбове, по дантелената покривка и ленените салфетки. Докато украсяваше, печката бумтеше и ивици разтегателна хартия политаха във въздуха, докосваха полата й и плавно прошумоляваха пак към пода.

Единайсетмесечният Пол седеше в ъгъла до стара кошница за грозде, пълна с цепеници. Наскоро проходи и цял следобед се забавлява да обикаля новата къща с първия си чифт обущета. Всяка стая бе приключение. Пускаше пирони във вентилите и ехото им го развеселяваше. Извлачи торба гипс през кухнята и остави тънка бяла диря. Сега, ококорил очи, не сваляше поглед от гирляндите — красиви и неуловими като пеперуди, — после се изправи, подпрял се на стол, и неуверено се заклатушка сред тях. Хвана един розов гирлянд, дръпна го и залюля полилея. Загуби равновесие и тупна на земята. Стресна се и заплака.

— О, миличкото ми — рече Нора и слезе от табуретката да го вдигне. — Недей, няма нищо — зашепна тя, прокарвайки ръка през меката му черна косица.

Навън проблеснаха и изчезнаха фарове, затръшна се врата на кола. В същото време телефонът зазвъня. Нора отнесе Пол в кухнята и вдигна слушалката тъкмо когато някой почука на вратата.

— Ало? — Тя притисна устни до влажното нежно челце на Пол, докато се мъчеше да види чия кола е спряла пред тях. Бри щеше да се върне едва след час. — Сладкото ми бебче — прошепна тя. После повтори в слушалката. — Ало?

— Мисис Хенри ли е?

Беше сестрата от болницата, където преди месец Дейвид започна работа. Нора не я познаваше. Гласът й бе топъл и плътен и Нора си представи набита, едра жена на средна възраст, с грижливо вдигната на кок коса. Каролайн Гил, която й бе държала ръката при всяка контракция, чиито сини очи и нетрепващ поглед за Нора бяха неразривно свързани с онази бурна, снежна нощ, чисто и просто изчезна — пълна загадка, дори скандал.

— Мисис Хенри, Шарън Смит е. Току-що извикаха доктор Хенри за спешна операция, честна дума, върнаха го от вратата, както си бе тръгнал. Станала ужасна катастрофа край пътя за Лийстаун. Тийнейджъри, нали ги знаете, но са пострадали сериозно. Доктор Хенри ме помоли да ви се обадя. Ще се прибере, щом се освободи.

— Каза ли кога? — запита Нора. Долови аромата от печено свинско с кисело зеле и картофи, любимото ястие на Дейвид.

— Не. Но катастрофата била ужасна. Между нас казано, скъпа, може да се проточи с часове.

Нора кимна. Отдалеч чу да се отваря и затваря врата. Последваха стъпки — леки и познати — в антрето, после в хола и трапезарията. Бри е подранила, дошла е да вземе Пол, та да останат с Дейвид насаме преди Свети Валентин, тяхната годишнина.

Нора го бе запланувала — това бе нейната изненада, подаръкът й за него.

— Благодаря — каза тя на сестрата, преди да затвори телефона. — Благодаря, че се обадихте.

Бри влезе в кухнята и внесе мирис на дъжд. Под дългия си дъждобран бе с високи до коленете черни ботуши, а бедрата й — дълги и бели — се разкриваха изпод най-късата пола, която Нора бе виждала. Сребърните й обеци, инкрустирани с тюркоаз, танцуваха на светлината. Беше дошла направо от работа — ръководеше редакцията на местна радиостанция — и чантата й бе издута от книги и тетрадки от курсовете, на които ходеше.

— Уау — възкликна Бри и като стовари чантата си на плота, се пресегна към Пол. — Страхотно е, Нора. Направо не е за вярване какво си направила с къщата за толкова малко време.

— Намирах се на работа — съгласи се Нора, мислейки за седмиците, през които отлепя тапети с пара и боядисва. С Дейвид решиха да се преместят, с надеждата, че както новата му работа, така и новата къща ще им помогне да загърбят миналото. На Нора точно това й бе нужно и всеотдайно се впусна в новото начинание. Но не помогна чак толкова и все още чувството, че е загубила нещо, често я жегваше, като пламък, лумнал от жарава. Само за последния месец на два пъти наема гледачка за Пол, за да излезе и зарязваше къщата недобоядисана, цялата в ролки тапети. Подкарваше бясно по тесния път към семейното гробище, с портичка от ковано желязо, където бе погребана дъщеря й. Надгробните камъни бяха ниски, някои много стари и вече почти гладки. Плочата на гроба на Фиби бе простичка, от розов гранит, а под името й дълбоко бе издялкана датата на краткия й живот. Сред суровия зимен пейзаж вятърът развяваше косите й. Нора коленичеше сред крехките замръзнали тревички от сънищата си. Беше вцепенена от скръб, изпълваше я такава мъка, че не можеше дори да заплаче. Но оставаше по няколко часа, накрая ставаше, отупваше палтото си и се прибираше.

Сега Пол и Бри играеха — той се опитваше да хване косата й.

— Майка ти е удивителна — каза му Бри. — Напоследък е станала същинска Сузи Домакинята, нали? А, не, не обеците, слънце — додаде тя и хвана мъничката му ръчичка.

— Сузи Домакинята ли? — повтори Нора докачливо. — Какво искаш да кажеш?

— Нищо — отвърна Бри. Правеше муцунки на Пол, но сега вдигна глава учудена. — О, честна дума, Нора. Я по-весело.

— Сузи Домакинята, а? — повтори Нора. — Просто исках всичко да е красиво за годишнината ми. Какво лошо има?

— Нищо — въздъхна Бри. — Всичко е прекрасно. Нали точно това казах? И съм тук, за да се грижа за Пол, забрави ли? Защо си толкова ядосана?

Нора махна с ръка.

— Няма значение. Уф, да му се не види, няма значение. Дейвид е в операционната.

Бри поизчака и едва тогава рече:

— Ясно.

Нора започна да го защитава, после млъкна. Притисна длани о бузите си.

— О, Бри. Защо точно тази вечер?

— Ужасно е — съгласи се Бри. Лицето на Нора се стегна, Бри забеляза устните й да се свиват и се разсмя. — О, я стига. Кажи си честно. Едва ли е по вина на Дейвид. Само че ти точно така мислиш, нали?

— Не е по негова вина, той не е виновен — отвърна Нора. — Имало катастрофа. Но, добре де. Права си. Така е, има нещо. Нещо очевидно не е наред, доволна ли си?

— Знам, че има нещо — отговори Бри неочаквано нежно. — Нещо наистина никак не е наред. Съжалявам, сестричке — усмихна се тя. — Виж. Донесох ви подарък. Може да те развесели.

Бри прехвърли Пол в една ръка и затършува из огромната си подплатена чанта, откъдето заизважда книги, захарна пръчка, куп брошури за предстояща демонстрация, слънчеви очила в протрит кожен калъф и, накрая, бутилка вино, което просветваше като гранат, докато го сипваше в две чаши.

— За любовта — подаде тя едната чаша на Нора и вдигна другата. — За вечното щастие и блаженство.

Разсмяха се и отпиха. Виното беше тъмно като къпина, с едва доловим аромат на дъб. От водостоците капеше дъжд. След години Нора щеше да си спомня тази вечер, мрачното разочарование и Бри с нейните искрящи знаци от друг свят; блестящите ботуши, обеците, енергията й — същинска светлина. Колко красиви й се виждаха тези неща и колко далечни, недостижими. Депресията — след години тя щеше да проумее мъждукащата светлина, сред която е живяла, — но през 1965-а никой не я и споменаваше. На никого и през ум не му минаваше за депресии. Най-малкото на Нора, която имаше къщата, бебето, съпруг лекар. Очакваше се да е доволна.

— А продадохте ли старата къща? — попита Бри и остави чашата си на плота. — Приехте ли предложението?

— Не знам — отговори Нора. — Цената е по-ниска, отколкото се надявахме. На Дейвид му се иска да приеме просто за да сложим край на миналото, но аз не съм сигурна. Там бе домът ни. Още не ми се разделя с нея.

Замисли се за първата им къща — мрачна и пуста, със забита в двора табела ПРОДАВА СЕ — и й се стори, че светът е станал съвсем крехък. Подпря се на плота за опора и отпи глътка вино.

— Как върви любовта напоследък? — смени темата Нора. — Какво става с онова момче, дето се срещахте, как се казваше, Джеф?

— А, той ли — лицето на Бри помръкна и тя тръсна глава, като че ли да проясни мислите си, — не ти ли казах? Преди две седмици се прибрах и го заварих в леглото, в моето легло, с онази сладичка хлапачка, с която работихме по време на кампанията за кметските избори.

— О, съжалявам.

Бри поклати глава.

— Няма защо. Не че го обичах или нещо такова. Просто, нали знаеш, беше ни хубаво заедно. Поне така си мислех.

— Не го ли обичаше? — повтори Нора и побесня, като чу укорителната нотка на майка си, прозвучала от собствената й уста. Не искаше да се превърне в жена, която се налива с чай в подредената им тиха къща от детството. Но не искаше да бъде и вечно сломена от скръб в един безсмислен свят, което сякаш се случваше.

— Не — каза Бри. — Не го обичах, въпреки че по едно време си мислех, че може и да го обикна. Но това вече няма никакво значение. Работата е там, че той превърна всичко в банална история. Това ме влудява най-много, да ме превръщат в част от изтъркана история.

Бри остави празната чаша на плота и прехвърли Пол в другата си ръка. Лицето й, без грим, бе нежно, фино; страните и устните й леко поруменели.

— Не мога да живея като теб — рече Нора. Откакто се роди Пол, откакто Фиби умря, чувстваше, че трябва постоянно да е нащрек, като че ли и миг невнимание ще отвори вратите за някоя беда. — Просто не мога… да пренебрегна всички правила. Да захвърля всичко.

— Това не е краят на света — тихо рече Бри. — Странно, но наистина не е.

Нора поклати глава.

— А може и да е. Във всеки момент може да се случи какво ли не.

— Знам — каза Бри. — Знам, скъпа. — Внезапно обзелата я благодарност разсея доскорошното раздразнение на Нора. Бри винаги я изслушваше и откликваше, и неизменно търсеше единствено истината. — Права си, Нора, във всеки момент може да се случи какво ли не. Но онова, което не върви, не е по твоя вина. Не бива да прекараш остатъка от живота си, стъпвайки на пръсти в опити да предотвратиш някоя беда. Не става така. Накрая просто животът ще те отмине, без да го усетиш.

Нора не знаеше какво да отговори и затова протегна ръка към Пол, който се гърчеше в прегръдката на Бри огладнял, а дългата му косица — бе много дълга, но на Нора сърце не й даваше да го подстриже — се понасяше леко, като под вода, при всяко движение.

Бри сипа още вино за двете и взе една ябълка от фруктиерата на плота. Нора наряза сирене, хляб и банан на големи парчета, сложи ги на табличката на високото столче на Пол и отпи глътка вино. Постепенно заобикалящият я свят някак се проясни, оживя. Забеляза как ръчичките на Пол — същински морски звездички — сякаш ръсят червеникави пръски по косата му. Кухненската лампа хвърляше сенки по тревата през парапета на задната веранда — шарки от мрак и светлина.

— За годишнината ни купих на Дейвид фотоапарат — каза Нора. Искаше й се да улови тези мимолетни мигове и да ги задържи завинаги. — Откакто е на новата работа, се преуморява. Има нужда да се разсее. Направо не е за вярване, че и тази вечер се налага да работи.

— Знаеш ли какво? — намеси се Бри. — Защо все пак не взема Пол? Искам да кажа, кой знае, може Дейвид да се прибере за вечеря. Дори да е в полунощ, какво толкова? Защо не? Просто ще пропуснете вечерята, може да избутате чиниите и да се любите на масата в трапезарията.

— Бри!

Бри се засмя.

— Моля те, Нора! За мен ще е удоволствие да го взема.

— Трябва да го изкъпеш — напомни Нора.

— Добре — откликна Бри. — Обещавам да не го оставя да се удави във ваната.

— Не е смешно — отбеляза Нора. — Никак не е смешно.

Но накрая се съгласи и приготви нещата на Пол. Усети меката му косица по бузата си и нетрепващия му сериозен поглед от големите черни очи, когато Бри го изведе и после изчезна. Проследи от прозореца как задните фарове на колата на Бри, която отвеждаше сина й, чезнат надолу по улицата.

Едва се сдържа да не хукне подире им. Как да остави едно дете да расте и да поеме из този опасен и непредсказуем свят? Известно време остана така, вперила очи в мрака. После отиде в кухнята, покри печеното с фолио и изключи фурната. Беше седем. Бутилката вино, която донесе Бри, бе почти празна. В кухнята бе толкова тихо, че тиктакането на часовника отекваше и Нора отвори друга бутилка — скъпо френско вино, което бе купила за вечеря.

Къщата бе притихнала. Дали поне веднъж бе оставала сама, откакто Пол се роди? Май не. Избягваше миговете на уединение, на покой, да не би да я връхлетят неканени мисли за дъщеричката, която загуби. След опелото в черковния двор под неумолимата светлина на пролетното мартенско слънце й поолекна, но понякога все още необяснимо й се струваше, че дъщеричката й от плът и кръв е наблизо, сякаш обърне ли се, ще я види на стълбището или навън на тревата.

Подпря длан о стената и разтърси глава да проясни мислите си. После, с чаша в ръка, тръгна из къщата да огледа резултата от усилията си, а стъпките й глухо отекваха по току-що лъснатите подове. Навън дъждът неспирно валеше и размазваше светлините от другата страна на улицата. Нора си спомни една друга нощ с бръснещ сняг. Дейвид я подхвана за лакътя и й помогна да облече старото зелено палто, което вече бе съвсем овехтяло, но сърце не й даваше да го изхвърли. Заради издутия й корем палтото увисна разкопчано и тогава погледите им се срещнаха. Той бе толкова угрижен, толкова сериозен и изпълнен с напрегнато вълнение, че в онзи момент Нора почувства, че го познава както познава самата себе си.

Но нещата се промениха. Дейвид се промени. Вечер, когато седнеше до нея на канапето и запрелистваше списанията си, той всъщност не бе там. Преди, когато работеше като телефонистка за извънградски разговори, Нора докосваше студените ключове и метални бутони и се вслушваше за иззвъняване в далечината, за щракване при установяване на връзка. Момент, моля, казваше тя, а отекналите думи се забавяха; гласове започваха да говорят едновременно, после млъкваха, отстъпили пред бурната замряла нощ, която се простира помежду им. Понякога се заслушваше в леещата се реч на хора, с които никога няма да се запознае и които споделят изстрадани вести за раждания и годежи, болести и смърт. Беше изпитала непреодолимата бездна на разделящите разстояния и своята сила да ги стопи.

Но бе загубила тази си сила — поне в момента я бе напуснала, а точно сега й бе толкова необходима. Понякога, дори след като са се любили посред нощ, легнали един до друг и всеки усещаше туптенето на сърцето на другия, тя поглеждаше Дейвид и чувстваше как в ушите й отеква далечният смътен тътен на всемира.

Минаваше осем. Очертанията на света се смекчаваха. Върна се в кухнята, отиде до печката и неохотно си бодна от свинското. Изяде един картоф направо от тавата, като го намачка в соса с вилица. Броколите със сирене бяха станали на бучици и вече пресъхваха, опита и тях. Опари се и посегна към чашата. Беше празна. Изпи чаша вода, застанала до мивката, после втора, подпряла се на ръба на плота, защото й се зави свят. Пияна съм, помисли си тя, изненадана и някак доволна от себе си. Никога не бе препивала, макар че Бри веднъж се прибра от танци и оповръща линолеума. На майка им каза, че й били сипали алкохол в пунша, но на Нора си призна всичко — с приятели взели една бутилка, увита в бакалска хартия, и се скрили в храстите, а от дъха им се образували издължени облачета в нощта.

Телефонът й се видя много далеч. Пристъпи към него със странното чувство, че се носи вън от себе си. Хвана се с една ръка за касата на вратата и с другата набра номера, притиснала слушалката с рамо до ухото си. Бри вдигна при първото иззвъняване.

— Знаех, че си ти — каза тя. — Пол е добре. Почетохме, изкъпахме се и вече спи дълбоко.

— Да, добре. Наистина чудесно — откликна Нора. Имаше намерение да каже на Бри как блещука светът, но й се стори прекалено лично, то беше тайна.

— А ти? — продължи Бри. — Добре ли си?

— Добре съм — отвърна Нора. — Дейвид още не си е дошъл, но аз съм добре.

Побърза да затвори, сипа си още една чаша вино, излезе на верандата и вдигна лице към небето. Във въздуха се носеше лека мъгла. Усети виното да облива тялото й като топлина или светлина, да се разлива по ръцете и краката й чак до върха на пръстите. Когато се обърна, за миг тялото й сякаш отново се понесе, като че ли самата тя се изплъзва от него. Спомни си как пътуват в колата по заледените улици сякаш подети във въздуха, как колата леко поднесе, но Дейвид я овладя. Прави са хората — родилните болки не помнеше, но никога не забрави усещането си в колата как светът се изплъзва и шеметно се върти, а тя се е вкопчила в студеното табло, докато Дейвид, неизменно последователен, спира на всеки светофар.

Къде е той, запита се тя, с насълзени в миг очи, и защо изобщо се омъжи за него? Дали защото той толкова държеше да е с нея? През онези шеметни седмици, след като се запознаха, не минаваше и ден, без той да се отбие у тях, носеше цветя, канеше я на вечеря, излизаха с колата. На Коледа на вратата се позвъни и тя отиде да отвори, както си бе по стария пеньоар — очакваше, че е Бри. Вместо нея обаче на прага стоеше Дейвид с поруменяло от студа лице и опаковани в ярки цветове кутии в ръце. Било късно, рече той, знаел, но дали би приела да се поразходят с колата?

Не, отвърна тя и добави: Ти си луд!, но се заливаше от смях при това щуро безумие, смееше се, отстъпвайки назад, за да му стори път, на него, на мъжа на прага й с цветя и подаръци в ръце. Беше слисана, щастлива и малко стъписана. Мълчалива и сдържана, понякога Нора наблюдаваше как другите ходят на клубни празненства или седнала на табуретката в стаичката без прозорци в телефонната компания, как колегите й планират сватбите си до най-малките подробности, включително букетчетата за гостите и ментовите бонбони, и си мислеше, че цял живот ще остане сама. А ето го Дейвид — красавец, лекар, застанал на прага й и повтаря: Хайде, моля те, искам да ти покажа нещо.

Нощта беше ясна, небето бе осеяно със звезди. Нора седна на широката, тапицирана с изкуствена кожа предна седалка на пораздрънканата кола на Дейвид. Беше с червена вълнена рокля и се чувстваше красива, а въздухът бе свеж, Дейвид сложи ръце на волана и колата се понесе в мрака по все по-тесни пътища сред непознати за нея места. Спря край стара мелница. Тъмната вода улавяше лунната светлина, обливаше скалите и задвижваше голямото колело на мелницата. Мрачният силует на сградата се открояваше на фона на нощното небе и закриваше звездите, а въздухът бе изпълнен от шума на струяща, лееща се вода.

— Студено ли ти е? — подвикна той и гласът му иззвънтя и се разля като водата. — Не си си взела ръкавици.

— Добре съм — отговори тя, но той вече бе поел ръцете й в дланите си, притискайки ги към гърдите си да ги стопли между ръкавиците и тъмното си вълнено меланжово палто.

— Красиво е! — отекна гласът й и той се разсмя. После се наведе и я целуна, пусна дланите й и плъзна ръце под палтото и нагоре по гърба й. Водата струеше и шуртенето й отекваше о скалите.

— Нора — провикна се той и гласът му се сля с нощта, понесъл се като бързия поток, а думите му прозвучаха отчетливо и въпреки това се губеха сред останалите звуци. — Нора! Ще се омъжиш ли за мен?

Тя се разсмя, отметна глава назад и се остави нощният въздух да я погълне.

— Да! — извика тя, притиснала отново длани към палтото му. — Да, ще се омъжа за теб!

Тогава той плъзна по пръста й пръстен — тънко кръгче от бяло злато, точно нейната мярка, с овален диамант и два малки смарагда отстрани. Да подхожда на очите й, каза той след време, и на палтото, с което тя бе, когато се запознаха.

Влезе и застана на прага на трапезарията, като превърташе същия този пръстен на пръста си. Гирляндите се полюшваха. Един я докосна по лицето, друг се бе топнал в чашата с вино. Нора гледаше смаяна как виното бавно се просмуква нагоре по хартията. Забеляза, че е почти същият цвят като салфетките. Наистина, същинска Сузи Домакинята, и да искаше, нямаше да намери по-точно сравнение. От чашата й се бе изляло вино, което бе опръскало покривката и бе оставило петно върху опаковката на златисти райета на подаръка й за Дейвид. Тя го взе и спонтанно разкъса хартията. Наистина съм много пияна, помисли си тя.

Фотоапаратът бе малък, доста тежичък. Седмици наред Нора се чуди какво да му подари, докато не видя апарата, изложен в Сиърс. Черен, лъскав, хромиран, с всевъзможни шайби, лостчета и цифри, гравирани по шайбите, апаратът й заприлича на медицинските уреди на Дейвид. Продавачът, ентусиазиран младеж, я отрупа с технически подробности за различните бленди, ограничители и широкоспектърни обективи. Техническите термини я заляха като порой, но апаратът й хареса заради тежестта си, заради хладината и колко точно вписва света в рамка, щом погледне през него.

Сега тя внимателно натисна сребристото лостче. Из стаята отекна силно щракване и блясък при отварянето на обектива. Завъртя малкия циферблат да превърти филма — помнеше, че продавачът се изрази точно така, превъртане на филма, за миг възвисил глас сред гълчавата в магазина. Погледна през окуляра към съсипаната трапеза, оградена в рамка, после врътна две шайби да фокусира образа. Този път като отвори обектива, върху стената избухна светкавица. Тя премига, обърна апарата и огледа лампичката — почерняла и набръчкана. Смени я и си изгори пръстите, но не усети болка.

Стана и хвърли поглед към часовника: 9:45.

Валеше тихо и напоително. Дейвид бе на работа и тя си го представи как уморено крачи към къщи по тъмните улици. В миг, без да се замисля, грабна палтото си и ключовете за колата — ще иде до болницата да го изненада.

В колата беше студено. Изкара я на заден от алеята, търсейки опипом лостчето за парното и по стар навик го врътна наопаки. Дори като осъзна грешката си, продължи по познатите тесни мокри улички към старата къща, където с чиста, невинна надежда бе редила детската стая, където бе седяла в тъмното, надвесена над Пол. С Дейвид бяха единодушни, че е по-добре да се преместят, но истината бе, че мисълта да я продадат я влудяваше. Все още ходеше там почти всеки ден. Каквото и да бе преживяла дъщеричката й, каквото и да бе преживяла Нора с нея, то се бе случило в онази къща.

Къщата бе тъмна, но иначе си бе почти същата — широка предна веранда с четири бели колони, грубо издялан варовик и една-едничка запалена лампа. Ето я и съседката, мисис Майкълс, на няколко метра, шета из кухнята, мие чинии и се взира навън в нощта; ето го и мистър Бенет във фотьойла си, на отворени пердета, пред включения телевизор. Докато се качваше по стълбите, Нора за малко да повярва, че още живее тук. Но като отвори вратата, се озова пред пусти, празни и невероятно малки стаички.

Закрачи из ледената къща и се опита да проясни мислите си. Струваше й се, че виното я е хванало още повече и с усилие свързва отделните моменти. Държеше новия фотоапарат на Дейвид. Просто го взе, без да се замисли. Имаше още петнайсет пози и резервни лампички за светкавицата в джоба си. Снима полилея и се зарадва, че светкавицата блесна, защото вече ще си го има и няма да се страхува, че след двайсет години ще се събуди посред нощ и няма да може да си го спомни — дреболия, с изящни златни полумесеци.

Тръгна от стая в стая, все още замаяна, но целеустремена и снима прозорци, малки вградени детайли, спираловидните нишки на дървения под. Струваше й се жизненоважно да запечата всяка подробност. По едно време във всекидневната изпусна една изгоряла крушка и тя се пръсна на пода. Отстъпи и парче стъкло се заби в петата й. За миг се вгледа в обутия си крак, беше й весело и не й се вярваше колко е пияна — по навик трябва да бе събула мокрите обувки на входа. Обиколи още два пъти стаите и засне всички ключове за осветление, прозорци, тръбата, която навремето отвеждаше газ на втория етаж. Едва като заслиза по стълбите, си даде сметка, че кърви и оставя размазана диря — мрачни сърца, малки кървави валентинки. Стъписа се, но и бе странно развълнувана от поразията, която сътвори.

Намери обувките си и излезе. Петата й туптеше, когато се вмъкна в колата, а фотоапаратът все още се полюшваше на китката й.

След време от разходката щеше да си спомня единствено тъмните тесни улички, вятъра в листата, проблясъците на светлината в локвите и пръските вода изпод гумите. Нямаше да помни как метал се блъсна в метал, а само как изневиделица една боклукчийска кофа проблесна и излетя пред колата, а тя стоеше слисана. Мократа кофа сякаш застина за един дълъг–предълъг миг във въздуха и едва тогава падна. Помнеше как се стовари върху капака на двигателя, претърколи се и разби предното стъкло, а колата подскочи върху бордюра и плавно спря под един дъб. Не помнеше кога се блъсна в предното стъкло, но то приличаше на паяжина, чиито преплетени нишки — крехки, красиви и изящни — се простираха като ветрило. Притисна чело с ръка и дланта й леко се обагри с кръв.

Не излезе от колата. Боклукчийската кофа се търкаляше по улицата. Тъмни силуети — котки — се мернаха около разпиляния в дъга боклук. В къщата вдясно светнаха лампи и мъж по халат и пантофи излезе и забърза по тротоара към колата.

— Добре ли сте? — приведе се той да надникне през прозореца, докато тя бавно го спускаше. Студеният нощен въздух обля лицето й. — Какво стана? Добре ли сте? Челото ви кърви — додаде той и извади кърпичка от джоба си.

— Няма нищо — каза Нора и отклони с жест подозрително смачканата кърпичка. Притисна нежно длан до челото си и изтри още едно петно кръв. Фотоапаратът, все така увиснал на китката й, се удряше по волана. Тя го свали и внимателно го сложи на седалката до себе си. — Днес имам годишнина — уведоми тя непознатия. — И от петата ми тече кръв.

— Имате ли нужда от лекар? — запита мъжът.

— Съпругът ми е лекар. — Нора забеляза колебанието, изписано по лицето на мъжа, и си даде сметка, че може би думите й са му прозвучали не кой знае колко свързано. Може би и в момента не приказва особено смислено. — Той е лекар — уверено повтори тя. — Ще го потърся.

— Според мен не бива да шофирате — рече мъжът. — Защо не слезете от колата и не ми позволите да извикам линейка?

Беше толкова любезен, че очите й се насълзиха, но си представи сигнални лампи, сирени, внимателни ръце, как Дейвид ще се втурне и ще я завари в спешното отделение рошава, окървавена и подпийнала — скандал и позор.

— Не — вече много внимаваше какво казва. — Наистина, добре съм. Една котка притича и ме стресна. Но аз съм добре, наистина. Просто ще се прибера и съпругът ми ще се погрижи за порязването. Нищо особено.

Мъжът дълго се колеба, уличната лампа осветяваше косата му в сребристо, после сви рамене, кимна и пристъпи обратно на бордюра. Нора подкара внимателно, бавно, не забрави дори мигача, като зави по пустата улица. Виждаше го в огледалото да я наблюдава със скръстени ръце, докато зави и се скри от погледа му.

Светът бе притихнал, докато се прибираше по познатите улици и замайването от виното се поразсея. Новата й къща светеше като фенер и от горния, и от долния етаж се лееше светлина като течност, изпълнила къщата и преляла навън. Паркира на алеята и слезе. Постоя върху мократа трева, а дъждът тихо валеше и застиваше на капчици по косата и палтото й. Вътре зърна Дейвид да седи на дивана. Беше гушнал заспалия Пол, нежно положил главица на рамото му. Сети се как остави къщата — разлятото вино, провисналите гирлянди, съсипаното печено. Загърна се в палтото и забърза по стъпалата.

— Нора! — пресрещна я Дейвид на вратата, все още с Пол на ръце. — Нора, какво се е случило? Тече ти кръв.

— Няма нищо. Добре съм — отговори тя, отклонявайки подадената й за опора ръка. Ходилото я болеше, но острата болка й бе приятна — заглушаваше бясното пулсиране в главата и сякаш я пронизваше цяла, което й помагаше да се задържи на крака. Пол спеше дълбоко и дишаше бавно и ритмично. Леко сложи длан на гръбчето му.

— Къде е Бри? — попита тя.

— Търси те. — Дейвид хвърли поглед към трапезарията и като проследи погледа му, тя видя съсипаната вечеря и гирляндите до един смъкнати на пода. — Като не те заварих у дома, се изплаших и й се обадих. Тя доведе Пол и тръгна да те търси.

— Бях в старата къща — рече Нора. — Блъснах една боклукчийска кофа. — Сложи ръка на челото си и затвори очи.

— Пила си — спокойно отбеляза той.

— Вино с вечерята. Ти закъсня.

— Нора, има две празни бутилки.

— Бри беше тук. Ти се забави.

Той кимна.

— Хлапетата тази вечер, онези от катастрофата, сещаш ли се? Всичко оляха в бира. Нора, изкарах си ума.

— Не съм пияна.

Телефонът иззвъня и тя вдигна слушалката — стори й се тежка. Беше Бри, говореше бързо като понесла се вода, попита какво е станало.

— Добре съм — Нора се опита да говори спокойно и членоразделно. — Нищо ми няма. — Дейвид я наблюдаваше, изучаваше тъмните линии по дланта, където се бе събрала и засъхнала кръв. Нора притисна дланта си с пръсти и се обърна.

— Хайде — нежно рече той и докосна ръката й. — Ела.

Качиха се горе. Докато Дейвид настани Пол в кошчето, Нора събу скъсаните си чорапи и седна на ръба на ваната. Малко по малко светът се проясняваше и възвръщаше своята стабилност, а тя премига от ярката светлина и се опита да подреди логично случилото се тази вечер. Когато Дейвид се върна, отметна косата от челото й с нежни, отмерени движения и се зае да почисти раната.

— Дано другият е бил по-зле — каза той и тя си представи как изрича същите думи към пациентите, които се нижат в кабинета му — незначителен разговор, закачка, празни слова, колкото да ги отклони от онова, което върши.

— Нямаше друг — уточни тя и се сети за среброкосия мъж, облегнал се на прозореца й. — Една котка ме стресна и рязко врътнах волана. Само че предното стъкло… ох! — простена тя, когато той сложи дезинфектант върху раната. — Дейвид, боли!

— Сега ще мине — отговори той и за миг положи ръка на рамото й. После коленичи до ваната и взе стъпалото й в ръка.

Нора го наблюдаваше как изважда стъклото. Беше внимателен и спокоен, умислен. Знаеше, че ще се погрижи за който и да било пациент със същите отмерени движения.

— Толкова си внимателен — прошепна тя. Копнееше да преодолее разделящата ги стена, която сама бе издигнала.

Той поклати глава, поспря и вдигна очи.

— Мила — бавно поде той, — защо си ходила в старата къща? Защо не искаш да я забравиш?

— Защото след всичко, което се случи, ни остана само тя — начаса отговори Нора, изненадана колко уверено и тъжно прозвуча гласът й. — Последната връзка с нея, преди да я оставим на миналото.

За миг, тъкмо преди да отвърне поглед, по лицето на Дейвид пробяга напрежение и гняв, но той бързо ги потисна.

— Какво още да сторя, Нора? Мислех, че в новата къща ще сме щастливи. В такава къща повечето хора биха били щастливи.

Като го чу, я прониза страх — ами ако загуби и него? Стъпалото й пулсираше, главата й бумтеше и за миг тя затвори очи при мисълта какво е причинила. Не искаше да остане вовеки в тази непрогледна нощ, в която нищо не потрепва, а Дейвид е на километри от нея.

— Добре — каза тя. — Утре ще се обадя на посредника. Трябва да приемем предложението.

Докато говореше, над миналото се спусна пелена, преграда — крехка и чуплива като коричка лед. Тя щеше да нараства и да става все по-дебела. Щеше да стане непробиваема, непроницаема. Нора усети, че това вече се случва, и се страхуваше, но в момента се страхуваше повече да не би ледената коричка да се разчупи. Да, ще продължат. Това ще е нейният подарък за Дейвид и за Пол.

Фиби ще живее в сърцето й.

Дейвид уви ходилото й в хавлиена кърпа и както бе клекнал, приседна на пети.

— Виж, не мисля, че е добре да се върнем там — каза той по-нежно отколкото тя очакваше. — Но нищо не ни пречи. Ако наистина искаш, може да продадем тази къща и да се върнем в старата.

— Не — рече тя. — Сега живеем тук.

— Но ти се топиш от мъка — продължи той. — Моля те, престани да тъгуваш. Аз не съм забравил, Нора. Нито годишнината ни. Нито дъщеря ни. Нищо не съм забравил.

— О, Дейвид — възкликна тя. — Забравих подаръка ти в колата. — Сети се за апарата, представи си съвършените му циферблати и лостчета. Пазителят на спомени — пишеше на кутията с бели букви в курсив. Именно заради това, даде си сметка тя, го купи — да може той да улавя всеки миг, за да не забравя никога.

— Всичко е наред — каза той и стана. — Стой тук. Чакай ме.

Изтича по стълбите. Тя поседя на ръба на ваната, после се изправи и закуцука през антрето към стаята на Пол. Мина по дебелия тъмносин килим. Беше изрисувала облаци по светлосините стени, а над кошчето окачи декоративни звездички. Пол спеше под понеслите се по небосвода звезди, отметнал одеялото и сложил ръчички върху него. Тя го целуна нежно и го зави плътно, прокара ръка през меката му косица, опря длан о показалчето му. Толкова порасна — вече ходи, а започва и да говори. Онези нощи отпреди година, през които го кърмеше, а Дейвид отрупваше къщата в нарциси — къде бяха отлетели? Сети се за фотоапарата и как обикаля пустата им къща, решена да запечата всяка подробност, сякаш да спре времето.

— Нора — Дейвид влезе в стаята и застана зад нея. — Затвори очи.

Хладна верижка проблесна върху кожата й. Сведе очи и видя смарагди, дълъг наниз от тъмни камъни, прихванати в златна верижка на врата си. Да подхождат на пръстена, каза той. Да отиват на очите й.

— Прекрасна е — прошепна тя и докосна топлото злато. — О, Дейвид!

Сложи ръце на раменете й и за миг тя отново се пренесе сред звуците на буйно струящата от мелницата вода, погълната от щастие, както я обгръща нощта. Не дишай, каза си тя. Не мърдай. Но нямаше как да спре. Навън дъждът кротко валеше и семенцата се разбуждаха във влажната черна земя. Пол въздъхна и се обърна в съня си. Утре ще се събуди, ще порасне и ще се промени. Ще изживеят дните си един след друг и всеки ден ще ги отдалечава с още една крачка от дъщеричката, която загубиха.

II

Март 1965 година

От шуртящия душ и вълмата пара огледалото и прозорецът се замъглиха и бледата луна изглеждаше като обвита в облак. Каролайн крачеше напред-назад в миниатюрната пурпурна баня, притиснала Фиби в прегръдката си. Детето дишаше леко и учестено, а сърцето му бързо-бързо тупкаше. Оздравявай, бебчето ми, тихо повтаряше Каролайн и галеше меката черна косица. Оздравявай, момиченце златно, оздравявай. Изтощена, поспря и се опита да зърне луната — размазано светло петно, кацнало сред клоните на чинара, но Фиби отново се закашля и кашлицата й идваше дълбоко от гърдите. Телцето й се стегна в ръцете на Каролайн, издишайки през тясното си гърло с резки хрипове. Беше класически случай на круп. Каролайн я погали по гръбчето, малко по-голямо от дланта й. Когато пристъпът отмина, закрачи отново, за да не се унесе и да заспи права. Колко ли пъти тази година бе задрямвала на крак, а Фиби, като по чудо, бе все така невредима в прегръдката й.

Заскърцаха стъпалата, после дъсченият под, поскърцванията приближиха, пурпурната врата на банята рязко се отвори и вътре нахлу студен въздух. Влезе Доро, наметнала черен копринен пеньоар върху нощницата, с пуснати свободно по раменете побелели коси.

— Много ли е зле? — попита тя. — Звучи ужасно. Да изкарам ли колата?

— Няма нужда. Но, моля те, затвори вратата. Парата помага.

Доро затвори плътно вратата и седна на ръба на ваната.

— Събудихме те — рече Каролайн, а топлият дъх на Фиби облъхваше врата й. — Извинявай.

Доро сви рамене.

— Знаеш колко спя. И бездруго бях станала, четях.

— Нещо интересно ли? — запита Каролайн. Избърса прозореца с маншета на пеньоара си; луната освети градината три етажа по-долу и блесна като езерце сред тревата.

— Научни списания. Ужасно са скучни, дори за мен. Но се надявах да ме приспят.

Каролайн се усмихна. Доро бе доктор по физика и преподаваше в катедрата в университета, навремето оглавявана от баща й. Лео Марч, блестящ и известен учен, вече прехвърлил осемдесетте, бе физически силен, но страдаше от загуба на паметта, а умът му отслабваше. Преди единайсет месеца Доро нае Каролайн да му прави компания.

Да работи тук за нея бе истински късмет и тя го знаеше. От тунела форт Пит бе излязла на високия мост над река Мононгаела, от чиито равни брегове се издигаха смарагдови хълмове, и неочаквано пред нея заискри град Питсбърг — съвсем близо, жив, толкова огромен и красив, че дъхът ти секва и тя ахна и намали, от страх да не загуби контрол върху колата.

Цял месец живя в евтин хотел накрай града, ограждаше обяви за работа и следеше как спестяванията й се топят. Когато се яви на интервюто за работата, еуфорията й вече бе преминала в приглушена паника. Звънна, застанала на верандата, и зачака. Яркожълти нарциси се полюшваха сред избуялата пролетна трева; в съседство жена в подплатен халат метеше сажди от стъпалата. Обитателите на тази къща обаче не си бяха направили труда да пометат и столчето за автомобил на Фиби стоеше сред насъбрал се от няколко дни боклук. Прахоляк като черен сняг. Бледите следи от стъпките на Каролайн се открояваха зад нея.

Когато Дороти Марч, висока и слаба, в елегантен сив костюм, най-сетне отвори вратата, Каролайн се направи, че не забелязва предпазливия поглед, който тя хвърли на Фиби, взе столчето и влезе. Седна на крайчеца на паянтов стол с избледнели до розово виненочервени кадифени възглавнички, запазили цвета си единствено около декоративните копчета. Дороти Марч се настани срещу нея на канапе с вече поолющена кожена тапицерия, подпряно в единия край с тухла. Запали цигара. За минута-две огледа Каролайн с пъргави, живи сини очи. Не бързаше да заговори. После се прокашля и издиша дим.

— Честно казано, бебе не влизаше в сметките ми — рече тя.

Каролайн извади кратката си биография.

— Петнайсет години работих като медицинска сестра. Ще вложа целия си опит и съпричастност в работата.

Дороти Марч пое документите със свободната си ръка и ги разгледа.

— Да, май имате богат опит. Но тук не пише къде всъщност сте работили. Няма никакви подробности.

Каролайн се поколеба. Беше пробвала куп различни отговори на този въпрос при всевъзможните си интервюта през последните седмици, но нито един не се оказа задоволителен.

— Защото избягах — рече тя. За малко да й се завие свят. — Избягах от бащата на Фиби. Затова не мога да ви кажа откъде съм, нито да ви дам препоръки. Това е и единствената причина да съм без работа. Но съм отлична сестра и ако ме наемете, ще останете доволна, стига, честно казано, да бъде срещу заплащане.

При тези думи Дороти Марч рязко, задавено се изсмя.

— Ама че дързост! Скъпа моя, мястото предполага да живееш у дома. Защо, за бога, да рискувам с абсолютно непозната?

— Ще започна срещу квартира — настоя Каролайн, представяйки си стаята в мотела с разлепените тапети и петната по тавана, в която не можеше да си позволи да остане дори още една нощ. — За две седмици. Ще работя само за подслон, а след това вие ще прецените.

Цигарата в ръката на Дороти Марч прегоря. Тя я погледна и я зарови в препълнения пепелник.

— Но как ще се справяте? — замисли се тя. — Пък и с бебе? Баща ми е сприхав. И, уверявам ви, и като пациент няма да е по-сговорчив.

— Седмица — повтори Каролайн. — Ако до седмица не ме харесате, ще си ида.

Оттогава мина близо година. Дороти стоеше в изпълнената с пара баня. Ръкавите на черния й копринен пеньоар с ярки тропически птици се плъзнаха до лактите.

— Дай ми я. Изглеждаш изтощена, Каролайн.

Хриповете на Фиби постихнаха и тя поруменя, бузките й порозовяха. Каролайн я подаде на Дороти и изпита внезапна хладина от отсъствието й.

— Как беше Лео днес? — попита Доро. — Тормози ли те?

Каролайн не отговори веднага. Беше толкова уморена, а и толкова неща й бяха минали през главата за последната година, че от практичния й уединен навремето живот нямаше и помен. Тъй или инак, се озова тук, в тази миниатюрна пурпурна баня, майка на Фиби, придружителка на един блестящ човек с отслабващ ум и колкото и да не е за вярване, вярна приятелка на тази жена, Доро Марч — допреди година-две съвършено непознати жени, които като нищо биха се разминали на улицата, без дори да се обърнат или да почувстват, че нещо ги свързва, а сега житейските им нужди и умерено, но несъмнено уважение, вплитаха дните им в едно.

— Не иска да яде. Обвини ме, че съм сложила препарат за миене на чинии в картофеното пюре. Така че… общо взето, обичаен ден.

— Виж, не е заради теб — нежно рече Доро. — Преди не беше такъв.

Каролайн спря душа и седна на ръба на пурпурната вана.

Доро кимна към покрития с пара прозорец. Ръчичките на Фиби изглеждаха бледи, като малки звездички, на фона на пеньоара й.

— Навремето играехме там на хълма. Преди да пуснат безплатната магистрала. Знаеш ли, в дърветата гнездяха чапли? Една пролет мама посади нарциси, стотици. Всеки ден баща ми се прибираше с влака в шест и отиваше право при лехата да й набере букет. Беше съвсем различен, просто друг човек — каза тя. — Сега е неузнаваем.

— Да — кротко рече Каролайн. — Давам си сметка.

Помълчаха. Кранът капеше и парата се виеше.

— Май заспа — рече Доро. — Дали ще оздравее?

— Да. Мисля, че ще оздравее.

— Каролайн, а какво й е? — гласът на Доро прозвуча напрегнато и тя нарочно изрече думите бързо-бързо. — Мила моя, нищо не знам за бебетата, но даже аз виждам, че нещо не е наред, Фиби е толкова красива, толкова сладка, но нещо й има, права ли съм? Вече е почти на годинка, а едва сега се учи да сяда.

Каролайн погледна през прозореца, целия в струйки от парата, към луната и затвори очи. Когато Фиби бе пеленаче, приемаше нейното спокойствие най-вече като подарен отдих, знак на признателност и успяваше да си втълпи, че всичко е наред. Но след шест месеца, времето минаваше, а Фиби бе все така дребничка за възрастта си и отпусната в прегръдката й, проследяваше връзка ключове с поглед и понякога махваше с ръчичка, но никога не понечи да ги хване. С нищо не показа, че ще може да седи самичка, и Каролайн започна да ходи с нея в библиотеката в свободния си ден. Върху широките дъбови маси на Карнеги, сред проветривите, просторни читални с високи тавани, трупаше книги и статии и започна да чете — тъжни поменици от мрачни институции, разкази за преждевременно секнал живот и безнадеждност. Чувстваше се странно, при всяка дума в стомаха й зейваше празнота. Но Фиби и до ден-днешен шаваше в столчето си в колата, усмихваше се, махаше с ръчички и гукаше — беше си живо бебе, не история от миналото.

— Фиби страда от Синдрома на Даун — насили се да изрече Каролайн. — Така се нарича.

— О, Каролайн — възкликна Доро. — Извинявай. Затова ли напусна съпруга си? Каза, че не я искал. О, скъпа, много съжалявам.

— Няма защо — рече Каролайн и се пресегна да поеме Фиби. — Тя е красавица.

— О, не ще и дума. Истинска красавица е. Но, Каролайн, какво ще стане с нея?

Усети топлината и тежестта на Фиби в прегръдката си, а меката й черна косица се спускаше по бледата кожа. Каролайн пламенно, закрилнически я погали по бузката.

— А какво ще стане с когото и да било от нас? Искам да кажа, Доро, бъди искрена. Представяла ли си си някога, че ще живееш така?

Доро отвърна поглед с болезнено изражение. Преди години годеникът й се бе пребил при скок от един мост в реката заради бас. Доро така и не го прежали и не се омъжи, остана и без деца, за които толкова бе копняла.

— Не — отвърна накрая тя. — Но това е различно.

— Защо? Защо да е различно?

— Каролайн — Доро докосна ръката й. — Да не започваме. Уморена си. Аз също.

Каролайн сложи Фиби в кошчето, а стъпките на Доро заглъхнаха надолу по стълбите. Заспала на приглушената светлина от уличните лампи, Фиби изглеждаше като всяко друго дете, а бъдещето й е непредсказуемо като дъното на океана и също толкова богато на възможности. По полята от детството на Доро фучаха коли, а светлините от фаровете им танцуваха по стената и Каролайн си представи как от блатистото поле излитат чапли и извисяват криле сред бледозлатиста утринна светлина. Какво ще стане с нея? Всъщност понякога будуваше по цяла нощ и този въпрос не й даваше мира.

Пердетата в стаята й, изплетени на една кука и окачени преди десетилетия от майката на Доро, хвърляха сянка на изящни шарки. Лунната светлина й стигаше да чете. На бюрото имаше плик с три снимки на Фиби до сгънат на четири лист. Каролайн го разгърна и прочете написаното.

Уважаеми доктор Хенри,

Пиша Ви, за да Ви уведомя, че двете с Фиби сме добре. Всичко е наред и сме щастливи. Имам добра работа. Фиби общо взето е здрава, въпреки че често й е трудно да диша. Изпращам Ви снимки. Засега, да не чуе дявол, няма проблеми със сърцето.

Този път ще го изпрати — написа го преди седмици, но отидеше ли да го пусне, се сещаше за Фиби, за нежния допир на ръчичките й и как гука, когато е щастлива, и сърце не й даваше да изпрати писмото. Сега за кой ли път пак го остави настрани и щом легна, се унесе. В полудрямка й се присъни чакалнята на клиниката с оклюмалите цветя, чиито листа потрепват от топлината, и се стресна объркана, не знаеше къде е.

Спокойно, каза си тя, опипвайки хладните чаршафи. Тук съм.

* * *

Когато се събуди на сутринта, слънце и силна музика изпълваха стаята. Фиби протягаше ръчички в кошчето, като че ли звуците са дребни крилати същества, пеперуди или светулки, които може да улови. Каролайн се облече, облече и нея и я свали долу, като се поспря на втория етаж, където в слънчевия си жълт кабинет Лео Марч се бе разположил сред струпани книги около кушетката, на която бе полегнал със сключени зад тила си ръце, вперил очи в тавана. Каролайн се загледа в него от прага — в тази стая можеше да влиза само ако я покани, но той не й обърна внимание. Старецът, с останало само венче от бели коси по плешивата си глава, все още с дрехите от предния ден, се бе отдал на гърмящата от колоните музика, от която цялата къща се тресеше.

— Да ви донеса ли закуска? — извика тя.

Той махна с ръка, че сам ще си я вземе. Е, добре.

Каролайн слезе още един етаж до кухнята и сложи кафето. Дори тук тътнеше, макар приглушено. Сложи Фиби във високото столче и започна да я храни — ябълково пюре с яйце и извара. На три пъти й подава лъжичката и на три пъти тя изтрополи по металната табличка.

— Нищо — промълви на глас Каролайн, но сърцето й се сви. В ушите й звучеше гласът на Доро: Какво ще стане с нея? И наистина — какво ще стане? Като навърши единайсет месеца, ще може да хваща малки предмети.

Оправи кухнята и отиде в трапезарията да сгъне прането от простора. Ухаеше на вятър. Фиби лежеше по гръб в кошарката, гукаше и мигаше срещу висулките и играчките, които Каролайн бе окачила над нея. От време на време оставяше прането и отиваше да нагласи ярко оцветените висулки с надеждата, че примамена от блясъка им, Фиби ще се обърне настрана.

След около половин час музиката внезапно секна и Лео се появи на стълбите — първо краката в безупречно завързани и лъснати кожени обувки, а изпод окъсялите му крачоли се показваха голи глезени. Малко по малко се показа в цял ръст — висок, навремето набит и мускулест човек, чиято плът вече бе провиснала по кокалестото тяло.

— А, хубаво — рече той, като кимна към прането. — Имахме нужда от прислужница.

— Закуска? — попита тя.

— Сам ще си направя.

— Тогава вървете направо.

— До обед ще си уволнена — извика той от кухнята.

— Вървете направо — повтори тя.

Разнесе се дрънчене от тенджери и тигани и ругатните на стареца. Каролайн си представи как се е привел и се мъчи да набута съдовете обратно в шкафа. Би трябвало да иде да му помогне — не, нека сам се оправя. През първите седмици не смееше да му отвръща и скачаше при всеки вик на Леополд Марч, докато Доро застана на нейна страна. Виж какво, ти не си слугиня. Ще отговаряш само пред мен. Няма защо да се втурваш, щом те повика. Справяш се чудесно, а и живееш в тази къща, каза й тя и Каролайн разбра, че пробният период е свършил.

Лео влезе с чиния с яйца и чаша портокалов сок.

— Не се притеснявай — каза той, преди тя да отвори уста. — Изключих проклетата печка, мътните я взели. А сега ще се кача горе да закуся на спокойствие.

— Мерете си приказките — рече Каролайн.

Той изръмжа нещо в отговор и тежко-тежко се заизкачва по стълбите. Тя остави работата — внезапно я напуши на плач и се загледа в една чинка, която кацна на люляковия храст в двора и после отлетя. Какво прави тук? Що за копнеж я доведе до толкова крайно решение, до това място, откъдето връщане няма? И какво в края на краищата наистина ще стане с нея!

След минута-две гръмовните звуци отново заечаха от горния етаж и на вратата се позвъни два пъти. Каролайн вдигна Фиби от кошарката.

— Идваме — подвикна тя, изтривайки очи с китка. — Време е за упражнения.

На верандата стоеше Сандра и щом Каролайн отвори вратата, тя се втурна вътре, хванала Тим с една ръка и огромна платнена торба с другата. Беше висока, кокалеста, руса и енергична жена. Без да се церемони, седна насред килимчето и изсипа едно лего на купчина.

— Извинявай, че закъснях толкова — каза тя. — Движението е кошмарно. Не те ли влудява да живееш досами главните градски булеварди? Аз щях да откача. Както и да е, виж какво намерих. Виж това страхотно лего, пластмасово и разноцветно. Тим го обожава.

Каролайн седна на пода до нея. Колкото и невероятно да е, също като с Доро, и със Сандра бяха приятелки, въпреки че предишната Каролайн никога не би срещнала човек като Сандра. Запознаха се в библиотеката в един студен и мрачен януарски ден, когато Каролайн, отчаяна от безчет мнения на специалисти и тъжни статистики, шумно затвори една книга. Сандра, две маси по-нататък, сред куп томове, чиито корици бяха до болка познати на Каролайн, вдигна глава. О, знам точно как се чувстваш. Толкова съм бясна, че ми иде да строша някой прозорец.

Заприказваха се — отначало предпазливо, после заговориха една през друга. Синът на Сандра, Тим, скоро щеше да навърши четири. И той страдаше от Синдрома на Даун, но Сандра не знаела. Забелязала, че се развива по-бавно от другите й три деца, но за нея бавно просто значеше бавно и не бе оправдание за каквото и да било. Улисана в грижи майка, тя просто очаквала от Тим да прави всичко, което и другите й деца бяха правили, и не виждаше нищо тревожно в това, че му трябва повече време. Проходил на две годинки, на три се научил да ползва тоалетната. Диагнозата стъписала семейството й, а съветът на лекаря — да оставят Тим в приют — толкова я ядосал, че сама се заела със сина си.

Каролайн я слушаше внимателно и с всяка нейна дума й олекваше все повече и повече.

Излязоха от библиотеката и отидоха да пият кафе. Каролайн никога нямаше да забрави онези часове заедно, вълнението й, сякаш се събужда от дълъг-предълъг сън. Какво ли би станало, опитваха се да си представят те, ако продължат да вярват, че децата им ще могат да правят всичко. Може да отнеме време. Може да не се случи, както пише в учебниците. Но какво ще стане, ако просто зачеркнат онези диаграми за растежа и развитието на деца като техните с всичките им точки и криви? Ако продължат да се надяват и забравят за времето? Кому ще навреди? Защо да не опитат?

Да, защо не? Започнаха да се срещат и у тях, и у Сандра с по-големите буйни момчета. Носеха книги и играчки, изследвания и истории, споделяха опит: Каролайн — като медицинска сестра, Сандра — като учителка и майка на четири деца. В повечето случаи бе просто въпрос на разумен подход. Ако Фиби трябва да се научи да се обръща, просто сложи ярка топка така, че да я стига. Ако на Тим му липсва координация — дай му тъпа ножица и ярка хартия и го остави да реже. Напредваха бавно, понякога незабележимо, но за Каролайн тези часове се превърнаха в спасителна сламка.

— Днес ми се виждаш уморена — каза Сандра.

Каролайн кимна.

— Снощи Фиби имаше пристъп. Всъщност, не знам колко ли още ще издържи. Нещо ново около слуха на Тим?

— Новият лекар ми хареса — приседна назад Сандра. Пръстите й бяха дълги и без маникюр. Усмихна се на Тим и му подаде една жълта чаша. — Видя ми се състрадателен. Не ни отпрати ей така. Но няма кой знае какви новини. Тим е позагубил слуха си и вероятно затова и толкова късно проговори. Заповядай, слънце — потупа тя чашата, която той изпусна. — Я покажи на мис Каролайн и Фиби какво можеш!

Тим не прояви интерес и цял погълнат от мъхнатия килим, не спираше да търка длани о него, слисан и радостен. Но Сандра непоколебимо, спокойно и упорито продължи да го приканва. Накрая Тим взе жълтата чаша, притисна ръба й до бузката си, после я остави на пода и започна да строи кула от чаши.

Два часа играха с децата и си приказваха. Сандра имаше мнение по всички въпроси и не се боеше да говори открито. Каролайн обичаше да седи в хола и да разговаря с тази умна, смела жена, като майка с майка. В такива дни на Каролайн често ужасно й липсваше собствената й майка, която бе починала преди близо десет години, искаше й се да може да й се обади за съвет или просто да се отбие и да я види с Фиби на ръце. Дали и майка й бе изпитвала същата любов и същото чувство на безсилие, докато Каролайн растеше? Сто на сто, и Каролайн в миг видя детството си в друга светлина. Вечният страх от детски паралич, който по особен начин означаваше любов. Как баща й все работеше, как изчисляваше нощем семейния бюджет — и това бе любов.

Майка й я нямаше, но Сандра бе тук и сутрините, прекарани заедно с нея, за Каролайн бяха най-хубавата част от седмицата. Разказваха си преживелици, споделяха идеи, съветваха се кога как да постъпват с децата, заедно се смяха, когато Тим се опита да нареди чашите наопаки, когато Фиби дълго-дълго се протяга към една искряща топка и накрая, въпреки нежеланието си, се обърна. Все още притеснена, онази сутрин Каролайн на няколко пъти подрънка с ключовете за колата пред Фиби. Те проблясваха, уловили утринната светлина, а Фиби махаше ръчички с потрепващи, разперени като морски звезди пръстчета. Музика, петънце светлина — протегна се и към ключовете. Но колкото и да се опитваше, не успя да ги хване.

— Следващия път — каза Сандра. — Почакай и ще видиш. Ще стане.

По обед Каролайн им помогна да отнесат всичко в колата, после застана на верандата с Фиби на ръце, вече изморена, но и щастлива, и помаха, докато Сандра изкара комбито на улицата. Когато влезе в къщата, плочата на Лео прескачаше и непрекъснато повтаряше едни и същи три такта.

Опак старец, помисли си тя, загледана нагоре по стълбището. Непоносим изкуфял глупак.

— Може ли да намалите звука? — подвикна тя ядосана и отвори вратата. Но плочата прескачаше в празна стая. Лео го нямаше.

Фиби се разплака, сякаш дълбоко в себе си усещаше кога наближава разправия и витае напрежение. Трябва да се е измъкнал през задната врата, докато помагаше на Сандра. О, умник е той, нищо че напоследък на няколко пъти си оставя обувките в хладилника. Доставяше му голямо удоволствие да й върти подобни номера. Вече на три пъти се бе измъквал тихомълком, единия път — съвършено гол.

Каролайн бързо слезе долу и нахлузи едни мокасини на Доро, които бяха ледени и с един номер по-малки от нейния. Палтото на Фиби — то беше в количката, и нейното — ще мине и без палто.

Бяха надвиснали ниски сиви облаци, Фиби хленчеше и размахваше ръчички, докато заобиколят гаража и излязат на алеята. Знам, тихичко занарежда Каролайн и я погали по главичката. Знам, слънчице, знам. Върху топящия се сняг съзря следа от Лео — огромната нагъната подметка на ботуша му, и й олекна. Значи е минал оттук, пък и е облечен.

Е, поне е с ботуши.

В края на следващата пряка стигна до 105-те стъпала към „Кьонинг фийлд“. Една вечер Лео бе в добро настроение и докато вечеряха, именно той й каза точно колко са. Сега стоеше под дългия бетонен водопад, отпуснал ръце, с щръкнали бели коси и изглеждаше толкова объркан, изгубен и уплашен, че ядът й се стопи. Каролайн не харесваше Лео Марч — той и не беше за харесване, — но колкото и неприязън да изпитваше към него, тя бе примесена със състрадание. Защото в подобни моменти съзнаваше как светът го възприема и вижда по-скоро един грохнал, изкуфял старец, а не човека вселена, който е бил и все още е, Лео Марч.

Той се обърна, видя я и след минута смущението изчезна от лицето му.

— Гледай! — извика той. — Жено, гледай това и плачи!

За миг, без да обръща внимание на замръзналата ивица вода насред стъпалата, Лео изтича към нея, присвивайки енергично колене, сякаш почерпил сили от някакъв отколешен адреналин и неволята.

— Бас ловя, че не си виждала такова нещо — рече той, като стигна върха, останал без дъх.

— Прав сте — рече Каролайн, — не съм. И се надявам повече да не видя.

Лео се засмя с тъмнорозовите си на фона на пребледнялата кожа устни.

— Избягах ти — каза той.

— Не стигнахте далеч.

— Но можех. Стига да си бях наумил. Следващия път.

— Следващия път си вземете палтото — посъветва го Каролайн.

— Следващия път — продължи той, вече закрачили обратно, — ще се скрия в Тимбукту.

— Да видим — каза Каролайн и внезапно усети, че от умора краката едва я държат. Сред яркозелената трева се открояваха лилави и бели минзухари. Фиби плачеше с цяло гърло. Олекна й, че води Лео у дома, че го намери невредим, благодарна, че са се разминали с непоправимото. Тя щеше да е виновна, ако той се бе загубил или наранил, защото бе погълната от Фиби, която вече от седмици посягаше, но още не успяваше да хваща.

Повървяха смълчани.

— Ти си умна жена — проговори Лео.

Стъписана, тя спря на паважа.

— Какво? Какво казахте?

Той я погледна, съвършено трезво, а очите му — сини, будни и търсещи, досущ като очите на Доро.

— Казах, че си умна жена. Преди теб дъщеря ми наема осем различни гледачки. Никоя не се задържа повече от седмица. На бас, че не знаеше.

— Не — отвърна Каролайн. — Не знаех.

* * *

По-късно, докато оправяше кухнята и изхвърляше боклука, Каролайн си припомни думите на Лео. Аз съм умна, каза си тя, застанала на алеята до кофата за боклук. Беше влажно и студено. От дъха й се образуваха малки облачета. Ум съпруг няма да ти намери, троснато би отговорила майка й, но дори това не помрачи радостта от първите добри думи на Лео за нея.

Каролайн поостана сред щипещия студ да се порадва на тишината. По целия хълм бяха накацали гаражи. Лека-полека осъзна, че в началото на алеята стои човек. Висок, с тъмни джинси и кафяво сако — толкова ненатрапчиви цветове, че почти се сливаше с късния зимен пейзаж. Нещо в стойката му, в начина, по който се бе вторачил в нея, я притесни. Тя захлупи кофата за боклук и скръсти ръце на гърди. Човекът крачеше към нея — едър, широкоплещест, с чевръста походка. Сакото му всъщност изобщо не бе кафяво, а карирано, в убити цветове, на червени райета. Мъжът извади яркочервена шапка от джоба си и я нахлупи. Странно, но този жест я поуспокои, макар сама да не разбираше защо.

— Хей — подвикна той. — Феърлейнът добре ли върви в такова време?

Тревогата й нарасна и тя извърна поглед към тъмната тухлена къща, издигаща се към побелялото небе. Да, там е банята, в която предната нощ стоя и наблюдава озарената от луната морава. Там е и нейният прозорец — остави го открехнат да влезе свежият пролетен въздух и от вятъра дантелените пердета потрепваха. Когато се обърна отново, мъжът стоеше на няколко крачки. Познаваше го — усети го с цялото си тяло, разбра го по обзелото я облекчение — преди да успее да го осмисли. Но беше тъй странно, че не й се вярваше.

— Как, за бога… — поде тя.

— Не беше лесно! — каза Ал през смях. Беше си пуснал мека брада и белите му зъби проблясваха. Тъмните му очи излъчваха топлота, радост и закачливост. Спомни си го как приплъзна парче бекон в чинията й и как помаха от сребристата кабина на камиона, когато замина. — Трудно е да хванеш дирите на такава дама. Но споменахте Питсбърг. А аз минавам оттук веднъж на няколко седмици. Стана ми нещо като хоби да ви диря. — Усмихна се. — Сега сам не знам какво да правя.

Каролайн сякаш бе онемяла. Радваше се да го види, но и бе много смутена. Близо година не си бе позволявала да се замисля за дълго или на сериозно за живота, който загърби, но сега този живот я връхлетя отново неудържимо и неумолимо — миризма на почистващ препарат и слънцето в чакалнята и чувството, когато се прибираше след дълъг ден в спокойния си, подреден апартамент, за да си приготви нещо за хапване и да прекара вечерта с книга в ръка. Сама се отказа от тези дребни радости и прегърна промяната, водена от някакъв дълбок, неосъзнат копнеж. Сега сърцето й лудо биеше и тя неистово се взираше надолу по алеята — току-виж зърнала и доктор Хенри. Ето защо, внезапно осъзна тя, така и не изпрати онова писмо. Ами ако си поиска Фиби обратно — може и Нора да си я поиска? При мисълта за тази възможност я прониза ужас.

— Как успяхте? — настоятелно попита Каролайн. — Как ме намерихте? Защо?

Думите й завариха Ал неподготвен и той сви рамене.

— Отбих се в Лексингтън просто да се обадя. У вас нямаше никой. Боядисваха. Онази ваша съседка ми рече, че преди три седмици сте се преместили. Явно не обичам загадките, защото все във вас ми бе ума. — Млъкна, сякаш се чудеше дали да продължи. — А и… да му се не знае, Каролайн, харесвам те и си помислих, че може нещо да ти се е случило и затова си изчезнала така внезапно. Оня ден, както стоеше на паркинга, и лицето ти, и всичко, което правеше, издаваше тревога. Помислих си, че може и да успея да ти помогна. Рекох си, че може да имаш нужда някой да ти подаде ръка.

— Справям се чудесно — рече тя. — И сега? Какво си мислиш сега?

Не искаше думите й да прозвучат така, толкова рязко и грубо. Настана дълго мълчание, преди Ал да заговори.

— Май съм сбъркал за някои неща — поклати той глава. — Рекох си, двамата с теб се спогодихме.

— Така е — отвърна Каролайн. — Просто се стреснах, това е. Мислех, че съм скъсала всички връзки.

Той вдигна поглед и кафявите му очи срещнаха нейните.

— Търсих те цяла година — рече той. — Не го забравяй, ако се страхуваш, че може да те открие и друг. Знаех откъде да започна, пък и ми провървя. Заразпитвах из де що мотели знам за жена с бебе. Всеки път отивах в различен мотел и миналата седмица уцелих десетката. Съдържателката си спомни, че си била там. А между другото идната седмица тя се пенсионира. — Той показа с ръка, като вдигна палец и показалец почти един до друг. — Ей за толкоз щях да те изтърва завинаги.

Каролайн кимна при спомена за жената на рецепцията, прибраните й в кок бели коси и проблясващи перлени обеци. Семейството й държеше мотела от години. Отоплителните тръби тракаха по цяла нощ, стените бяха все влажни и тапетите се бяха подкожушили. Вече никой не знае, каза жената, побутвайки ключ по бюрото, кой ще влезе през тази врата.

Ал кимна към светлосиния покрив на феърлейна.

— Щом го видях, разбрах, че съм те намерил — рече той. — Как е бебето?

Тя си спомни пустия паркинг, как светлината се разлива по снега и гасне, как той нежно, гальовно докосна с ръка челцето на Фиби.

— Ще влезеш ли? — чу се тя да изрича. — Тъкмо мислех да я събудя. Ще направя чай.

Каролайн го поведе по тесния тротоар и по стъпалата към задната веранда. Остави го в хола и се качи горе замаяна и неуверена, сякаш в миг осъзнала, че планетата под краката й се върти в космоса и променя света, колкото и тя да се мъчи да го задържи на място. Преоблече Фиби и наплиска лице с вода да се успокои.

Ал седеше на масата в трапезарията, загледан през прозореца. Когато тя слезе, той се обърна и по лицето му се разля широка усмивка. Тутакси се протегна към Фиби и възкликна колко е пораснала и каква хубавица е станала. Вълна от задоволство заля Каролайн, а Фиби, радостна, се засмя със спускащи се по бузките тъмни къдрици. Ал бръкна в джоба на ризата си и извади един медальон от прозрачна пластмаса, под която с позлатени тюркоазени букви бе изписано името на радиостанция за кънтри музика — ГРАНД ОУЛ ОПРИ. Купил го в Нашвил. Ела с мен, каза й той преди месеци полу на шега, полу на сериозно. И ето го, изминал хиляди километри, за да я намери.

Фиби нежно гукаше и протягаше ръчички. Дланите й докосваха Ал по врата, по ключиците и тъмната карирана риза. Отначало Каролайн не си даде сметка какво се случва. После внезапно прозря. Думите на Ал заглъхнаха, сливайки се със стъпките на Лео на горния етаж и бученето на колите навън — все звуци, които ще запомни за цял живот като щастлива поличба.

Фиби протягаше ръчички към медальона. Не ги размахваше във въздуха както сутринта, а подпряла се на гърдите на Ал, малките й пръстчета все повече придърпваха медальона и накрая го сграбчи в юмруче. Цяла погълната от успеха, тя рязко го дръпна от връвчицата, а Ал посегна към поожуления си врат.

Каролайн също докосна шията си, обзета от мигновено пламнала радост.

Да, мислеше си тя, хвани го, съкровище. Грабни целия свят.

III

Май 1965 година

Нора вървеше напред. Движеше се като светлина — бяло-сини проблясъци сред дърветата, които ту се появяваха, ту изчезваха. Дейвид я следваше и от време на време се навеждаше за някое камъче. Грапави друзи, фосилни шисти. Веднъж намери и връх на стрела. Вземаше всеки камък в ръка да се наслади на теглото и формата, на хладината му и го пускаше в джоба си. Като момче всички полици в стаята му бяха в камъни, а и до ден-днешен не можеше да ги отмине с безразличие — привличаха го скритите в тях загадки и възможности, макар да му бе трудно да се навежда с Пол в бебешката кенгурка на гърдите и фотоапарата, който отскачаше от бедрото му.

Далеч пред тях, Нора поспря да помаха и после сякаш изчезна в един гладък сив каменен зид. Няколко души с почти еднакви сини бейзболни шапки неочаквано се изнизаха един по един от същия сив зид. Едва когато приближи, Дейвид осъзна, че там има стълбище, което води към естествения каменен мост. Гледайте си в краката, предупреди го една жена, която слизаше. Направо не е за вярване колко е стръмно. Че и хлъзгаво. Останала без дъх, тя поспря и сложи ръка на сърцето си.

На Дейвид му направи впечатление, че е пребледняла и диша трудно, и се спря.

— Госпожо, аз съм лекар. Добре ли сте?

— Сърцебиене — отговори тя и махна с другата ръка. — Цял живот страдам от него.

Дейвид взе възпълната й китка и й премери пулса — ускорен, но равномерен — и докато броеше, се забави. Сърцебиене, хората наричат така почти всяко ускорение на сърдечната дейност, но за него от пръв поглед бе ясно, че състоянието на жената не е тревожно. За разлика от сестра му, която се задъхваше, завиваше й се свят и трябваше да приседне само ако притича през стаята. Сърдечна недостатъчност, каза лекарят в Моргантаун, поклащайки глава. Не уточни точно каква, но и нямаше значение, защото нищо не можеха да направят. След години, като студент по медицина, Дейвид си спомни симптомите и чете до сред нощ, за да й постави сам диагноза — стесняване на аортата и евентуална аномалия на сърдечната клапа. Каквато и да бе причината, Джун се движеше бавно и се бореше за въздух, и с годините състоянието й се влошаваше, а няколко месеца преди да умре, кожата й стана бледа, леко синкава. Тя обичаше пеперуди, обичаше да седи с лице към слънцето, затворила очи, обичаше и намазани с домашно сладко солени бисквитки, които майка им купуваше от града. Вечно пееше, все си тананикаше нежно някакви измислени мелодийки, а косата й бе светла, почти бяла, като суроватка. Месеци след като почина, той се будеше посред нощ, защото му се причуваше нежният й, напевен като вятър сред боровете глас.

— Казвате, че цял живот страдате от това, така ли? — сериозно запита той жената и пусна китката й.

— Откакто се помня — отвърна тя. — Лекарите казват, че не е страшно. Просто е досадно.

— Е, мисля, че всичко ще е наред — додаде той. — Но не се пресилвайте.

Тя му благодари и като докосна Пол по главичката, каза: Сега внимавайте за този малчуган. Дейвид кимна и отмина, закрил със свободната си ръка главичката на Пол, докато се изкачваше сред влажните каменни зидове. Беше доволен — радваше се, че може да помага на хора в нужда, да им предложи лечение — нещо, което май не му се отдаваше към онези, които най-много обича. Пол лекичко го потупваше по гърдите и спипа плика, който бе пъхнал в джоба си — писмо от Каролайн Гил, което получи сутринта в кабинета си. Прочете го набързо, но Нора влезе и той го скри, като се опита да не издава вълнението си. Двете с Фиби сме добре, пишеше Каролайн. Засега няма проблеми със сърцето.

Нежно хвана малките пръстчета на Пол. Синът му вдигна ококорени любопитни очички и Дейвид начаса се размекна от любов.

— Хей — усмихна се той. — Обичам те, малчо. Но не яж това, разбрахме ли се?

Пол го изгледа изпитателно, ококорил черни очи, обърна глава и прилепи бузка до гърдите му. Усети топлината му. Пол беше с бяла шапчица с жълти патенца, които Нора, притихнала, но нащрек, избродира след инцидента. С всяка завършена патица му олекваше все повече. Когато прояви филма от новия апарат, видя мъката и пустотата в сърцето й — една след друга празни стаи в старата къща, рамки на прозорци в близък план, изсечените сенки на парапета на стълбището, наклонените и разкривени плочки по пода. И следите от стъпките на Нора — блуждаещи, окървавени дири. Изхвърли и снимките, и негативите, но все още не можеше да си ги избие от ума. Опасяваше се, че ще го преследват цял живот. В края на краищата той излъга — отказа се от дъщеричката им. Че ще има ужасни последици му се виждаше колкото неизбежно, толкова и справедливо. Обаче дните се нижеха, изминаха почти три месеца и Нора сякаш си бе същата както преди. Работеше в градината, смееше се, докато говори с приятели по телефона, вдигаше Пол от кошарката със слабите си, изящни ръце.

Като я гледаше, Дейвид си мислеше, че е щастлива.

Сега патетата весело подскачаха при всяка крачка и улавяха светлината, докато Дейвид изкачи тесните стъпала и излезе на естествения каменен мост, който минаваше над клисурата. Нора, по дънкови шорти и бяла блуза без ръкави, бе застанала в най-високата част на моста, а носовете на белите й гуменки бяха щръкнали над ръба на скалата. Бавно, грациозно като танцьорка, тя разпери ръце и се изви назад със затворени очи, сякаш се принася в жертва на небесата.

— Нора! — ужасен извика той. — Опасно е!

Пол тупна Дейвид с малките си ръчички по гърдите и като го чу да изрича опасно, повтори Ооо! — на бебешкия му език това означаваше електрически контакт, стълбище, огнище, стол, а сега и опасност майка му да не падне право надолу от високия мост.

— Невероятно е! — подвикна Нора и отпусна ръце. Обърна се и няколко камъчета се изтърколиха изпод краката й през ръба. — Ела да видиш!

Дейвид предпазливо тръгна по моста и застана до нея на ръба. Дребни фигурки се нижеха бавно по пътеката далеч долу, където някога древна река е носела водите си. Сега стотици хълмове и възвишения се простираха, докъдето поглед стига, покрити с тучна пролетна зеленина в безчет оттенъци на фона на ясното синьо небе. Той си пое дълбоко дъх, без да смее дори да погледне към Нора, защото усети, че всеки миг ще му се завие свят. Искаше да я предпази, да й спести загубата и болката; не разбра, че каквото и да става, загубата ще я следва неизменно и ще бележи живота й като воден поток. Неочаквана се оказа и собствената му скръб, преплетена с тъмните нишки на миналото му. Опиташе ли да си представи дъщерята, от която се отказа, в съзнанието му изникваше лицето на сестра му с белезникави коси и сериозна усмивка.

— Стой така да те снимам — и той бавно направи крачка назад, после втора. — Ела в средата на моста. Светлината е по-добра.

— След малко — отвърна тя с ръце на кръста. — Толкова е красиво!

— Нора — подвикна пак той. — Наистина се притеснявам.

— О, Дейвид — отметна тя глава назад, без да го поглежда. — Защо непрекъснато се тревожиш? Добре съм.

Той не отговори. Усещаше всяко движение на дробовете си и неравномерното си дишане — също както когато отвори писмото на Каролайн, адресирано с насечения й почерк до предишния му кабинет, почти цялото облепено с марки за препращане. Пощенското клеймо беше от Толедо, Охайо. Изпращаше и три снимки на Фиби, още пеленаче в розова рокличка. Обратният адрес бе пощенска кутия не в Толедо, а в Кливланд. Кливланд, никога не бе ходил там, където очевидно Каролайн Гил живееше с неговата дъщеричка.

— Да си вървим — най-сетне повтори той. — Чакай да те снимам.

Тя кимна, но когато той стигна средата на моста, където бе безопасно, и се обърна, Нора все така стоеше на ръба със скръстени ръце и се усмихваше.

— Снимай ме тук — каза тя. — Да изглежда като че ли ходя по въздуха.

Дейвид клекна и занаглася обектива, а голите златисти скали излъчваха горещина. Пол се изви в кенгурката и зашава. Дейвид щеше да си спомни всичко това — на момента незабелязано и незапечатано на лента, — докато образът в проявителя бавно изплува и придоби очертания. През визьора центрира в кадър Нора — как вятърът си играе с косите й, загорялата й здрава кожа — и се чудеше какви ли тайни крие тя от него.

Беше топла и уханна пролет. Поеха надолу, минаха покрай входове на пещери, надвесени гроздове от лилав рододендрон и планински лавър. Нора ги поведе встрани от главната пътека през дърветата, покрай поточе и излязоха на обляна в слънце полянка, където помнеше, че има горски ягоди. Вятърът полюшваше избуялата трева, а тъмнозелените листенца на ягодите проблясваха ниско над земята. Въздухът бе изпълнен със сладост, жужене на насекоми и горещина.

Подредиха каквото носеха за пикника — сирене, бисквити и грозде. Дейвид седна на одеялото, като придържаше главичката на Пол към гърдите си, докато откачи кенгурката и се замисли за баща си — набит и силен, със сръчни, къси пръсти, които слагаше върху ръцете на Дейвид, когато го учеше да вдига брадва, да дои крава или да забива пирон в кедрова летва. Баща му, който миришеше на пот, на смола и на пръст от скритите вдън земя мини, където работеше през зимата. Дори като тийнейджър, когато през седмицата оставаше на квартира в града, за да завърши гимназия, Дейвид обичаше да се прибира пеш за събота и неделя и с нетърпение очакваше да го завари с лула на верандата.

Ооо, обади се Пол. Щом усети, че е свободен, събу обувката си. Внимателно започна да я изучава, после в миг я пусна и запълзя към света на тревите отвъд одеялото. Дейвид забеляза как изтръгна сноп бурени и ги набута в устата си и при вкуса им по личицето му пробяга изненада. Изведнъж безумно му се прииска родителите му да бяха живи, та да видят сина му.

— Отвратително е, нали? — внимателно избърса лигите, примесени с трева, от брадичката на Пол. Нора сновеше край тях, безшумно и пъргаво вадеше сребърни съдове и салфетки. Той гледаше на другата страна — не искаше тя да види колко е развълнуван. Взе една друза от джоба си, а Пол я грабна с две ръчички и я заоглежда.

— Не е ли опасно да лапа това? — попита Нора и се настани до него толкова близо, че усети топлината й, почувства как уханието й на пот и сапун изпълва въздуха.

— Едва ли — взе той камъка от ръчичките на Пол и вместо него му подаде бисквитка. Друзата бе топла и влажна. Той я удари силно о скалата и тя се разполови и разкри кристалната си лилава сърцевина.

— Невероятна красота — тихичко рече Нора, като прехвърляше камъка в ръка.

— В древността са задържали във вътрешността си вода — обясни Дейвид, — която през вековете кристализирала.

Хапнаха спокойно, после набраха ягоди, топли от слънцето и ароматни. Пол ги ядеше с шепи, а по китката му се стичаше сок. Два ястреба се рееха лениво сред безкрая на синьото небе. Тата, обади се Пол, протегнал пухкава ръчичка. След малко заспа и Нора го сложи на одеяло в сянката на тревите.

— Хубаво е — облегна се Нора на голям объл камък. — Да се припичаме само тримата на слънце.

Беше боса и той взе ходилата й, започна да ги разтрива и усети изящните й кости.

— О-о — затвори тя очи. — Страхотно е. Ще ме приспиш.

— Не заспивай — каза той. — Кажи, за какво мислиш?

— Не знам. Тъкмо си спомних полянката край фермата за овце. Като малки с Бри причаквахме там татко. Беряхме огромни букети от жълти полски маргаритки и бял равнец. Слънцето напичаше също като сега, сякаш те обгръща. А мама подреждаше цветята във вази из цялата къща.

— И тук е хубаво — Дейвид остави единия й крак и се зае с другия. Леко прокара палец по тънкия бял белег от счупената крушка. — Обичам да си те представям като малка. — Кожата на Нора бе мека. И той се върна към слънчевите дни от своето детство, преди Джун да се разболее съвсем, когато цялото семейство излизаха да търсят женшен — крехко растение, което се крие в сумрака сред дърветата. Родителите му се бяха запознали на подобна разходка. Пазеше снимката от годежа им и в деня на собствената им сватба Нора му я подари в красива дъбова рамка. Майка му бе със светла кожа и чуплива коса, тънка талия и сдържана, многозначителна усмивка. Баща му, с брада, бе застанал зад нея с кепе в ръка. След брачната церемония в съвета се нанесли в къщичката, която баща му бе построил на планинския склон, обърната към нивите им. — Родителите ми обичаха да са на открито. Майка ми навсякъде садеше цветя. Край потока над къщата имаше една индийска тиква.

— Съжалявам, че не ги познавам. Трябва да са били много горди с теб.

— Не знам. Може би. Радваха се, че животът ми е по-лесен от техния.

— Да, радвали са се — бавно повтори тя, отвори очи и хвърли поглед към Пол, който спеше кротко на шарената сянка, която падаше върху личицето му. — Но може и да им е било криво, поне мъничко. На мен ще ми е мъчно, ако Пол отиде да живее другаде, като порасне.

— Да — кимна той. — Вярно. Гордееха се, но и им беше мъчно. Не обичаха големите градове. Един-единствен път ми дойдоха на гости в Питсбърг. — Представи си ги как неловко седяха в студентската му квартира, а майка му се ококорваше всеки път, като чуеше свирката на влак. Джун бе починала и си спомни, че докато те седяха и отпиваха слабо кафе на разнебитената му маса, той с горчивина се замисли как без Джун, за която да се грижат, не знаят какво да правят. Толкова години тя бе основното в живота им. — Останаха само една нощ. Когато татко почина, мама се премести при сестра си в Мичиган. Мразеше да лети със самолет, а кола така и не се научи да кара. Оттогава я видях само веднъж.

— Много тъжно — каза Нора и избърса залепнала по крака си кал.

— Да. Наистина много тъжно. — Замисли се за Джун, как всяко лято косата й изсветляваше почти до бяло от слънцето, как уханието на кожата й — на сапун, топлина и на някакъв метал, както миришат монетите — изпълваше въздуха, докато, клекнали един до друг, ровеха в земята с пръчки. Толкова я обичаше, толкова обичаше звънливия й смях. А когато се връщаше у дома, с ужас я заварваше да лежи на сламеник на верандата, ако имаше слънце, и майка му с изопнато от тревога лице сядаше край слабото тяло на дъщеря си и нежно припяваше, докато белеше царевица или чистеше грах.

Дейвид погледна Пол, който спеше дълбоко на одеялото, обърнал главица настрани, а дългата му косица се бе накъдрила по изпотеното му вратле. Поне сина си предпази от скръбта. Пол няма да расте като Дейвид, няма да страда от загубата на сестра си. Няма да му се налага сам да се грижи за себе си, защото сестра му не може.

Тази мисъл и дълбоката горчивина, спотаена в нея, го стъписа. Искаше да вярва, че е постъпил правилно, като даде дъщеря си на Каролайн Гил. Или поне, че е имал основателни причини. А може би не. Може би в онази снежна нощ предпази не Пол, а онзи Дейвид, който вече не е.

— Нещо се отнесе — забеляза Нора.

Той се попремести по-близо до нея и се облегна на същия камък.

— Родителите ми имаха големи планове за мен. Само че моите бяха други.

— Сякаш говориш за мен и майка ми — рече Нора и обгърна колене с ръце. — Другия месец ще дойде на гости. Казах ли ти? Има безплатен билет за самолета.

— Чудесно, нали? Пол ще й създаде работа.

Нора се засмя.

— Да, вярно. Това е и единствената причина да дойде.

— Нора, за какво си мечтаеш? — попита той. — Какво мечтаеш за Пол?

Нора не отговори веднага.

— Предполагам, че искам да е щастлив — накрая рече тя. — Каквото и да го прави щастлив, иска ми се да го има. Не ме интересува какво, стига да порасне добър човек и да е верен на себе си. И да е щедър и силен като баща си.

— Недей — неловко каза Дейвид. — Не искаш да прилича на мен.

Изненадана, тя го погледна втренчено.

— И защо не?

Той не отговори. След дълго колебание Нора поде отново.

— Какво не е наред? — запита тя не нападателно, а умислено, сякаш сама се мъчи да отгатне отговора. — Имам предвид между нас, Дейвид.

Той не отговори, опитваше се да надвие неочаквано надигнал се гняв. Защо й е отново да се рови? Защо не остави миналото и не продължи живота си? Но тя не престана.

— Откакто Пол се роди и Фиби почина, нещата не са същите. А ти все така не я и споменаваш. Да рече човек, че искаш да заличиш факта, че нея я имаше.

— Нора, какво очакваш да кажа? Естествено, че животът ни не е същият.

— Не се ядосвай, Дейвид. Това е просто някаква твоя стратегия, права ли съм? Е, и аз вече няма да я споменавам. Но няма да отстъпя. Наистина.

Той въздъхна.

— Не разваляй прекрасния ден, Нора — каза най-сетне той.

— Не го развалям — отмести се тя. Легна на одеялото и затвори очи. — Днес съм напълно щастлива.

Погледа как слънцето играе сред русите й коси и гърдите й се надигат и снижават при всяко вдишване. Искаше му се да се протегне и да проследи с ръка нежно извитите й ребра, да я целуне там, където костите се свързват и откъдето се разперват като криле.

— Нора — заговори той. — Не знам как да постъпя. Не знам какво искаш.

— Така е — отговори тя. — Не знаеш.

— Би могла да ми кажеш.

— Предполагам. Може и да ти кажа. Бяха ли влюбени? — неочаквано запита тя, без да отваря очи. Гласът й прозвуча все така кротко и спокойно, но той усети и някакво напрежение. — Майка ти и баща ти, а?

— Не знам — бавно и внимателно изрече той. Опита се да прецени накъде бие въпросът й. — Обичаха се. Но него често го нямаше у дома. Както ти казах, животът им бе труден.

— Баща ми обичаше майка повече, отколкото тя него — заразказва Нора и думите й го смутиха. — Обичаше я, но като че ли не успяваше да й го покаже по разбираем за нея начин. Тя просто го мислеше за глуповат чудак. Като малка у дома често цареше мълчание… И ние прекалено често мълчим — додаде тя и той се замисли за спокойните им вечери, когато тя седеше, свела глава над бялата шапчица с патетата.

— Приятно мълчание — каза той.

— Понякога.

— А иначе?

— Още си мисля за нея, Дейвид — обърна се тя и погледите им се срещнаха. — За дъщеричката ни. Каква ли щеше да бъде?

Той не отговори, а докато я гледаше, тя тихичко заплака и зарови лице в ръце. След малко се протегна, докосна ръката й и тя избърса очи.

— Ами ти? — този път настоятелно, напрегнато попита тя. — На теб никога ли не ти липсва?

— Липсва ми — искрено отговори той. — Непрекъснато мисля за нея.

Нора сложи ръка на гърдите му и устните й, обагрени от ягодите, се сляха с неговите и по езика му потече сладост, пронизваща като копнеж. Почувства, че пропада, слънцето залива тялото му, с ръце на леко надигащите й се гърди, като птички. Тя потърси опипом копчетата на ризата му и леко докосна скритото в джоба му писмо.

Той смъкна ризата си, но дори тогава, като плъзна отново ръце около нея, си мислеше: Обичам те. Толкова те обичам, а те излъгах. И разстоянието помежду им, някакви си милиметри, един дъх само, зейна и стана пропаст, превърна се в бездна и той стоеше на ръба й. Отдръпна се, назад към светлината и сянката, към слънцето, което ту грееше, ту се скриваше, и нагорещения камък, на който се бе облегнал.

— Какво има? — погали го тя по гърдите. — Дейвид, какво има?

— Нищо.

— Дейвид, моля те. Дейвид.

Той се поколеба, за малко да си признае всичко, но не можа.

— Имам проблеми в клиниката. Един пациент. Не мога да си го избия от главата.

— Забрави го. До гуша ми е дошло от твоята работа.

Ястреби се рееха по въздушните течения сред топлото слънце. Всичко се върти и всеки път се връща в изходната точка. Трябва да й каже. Думите напираха от устата му. Обичам те. Толкова те обичам, а те излъгах.

— Искам да имаме още едно дете, Дейвид — каза Нора и седна. — Пол вече е достатъчно голям и аз съм готова.

Дейвид толкова се стъписа, че известно време не проговори.

— Пол е едва на годинка — най-сетне рече той.

— Е, и? Казват, че е по-лесно наведнъж да приключиш с пелените и всичко останало.

— Кой го казва?

Тя въздъхна.

— Знаех си, че така ще реагираш.

— Не казвам не — внимателно изрече Дейвид.

Тя не отговори.

— Сега не му е времето — заключи той. — Това е.

— Всъщност казваш именно не. Отказваш, но не си го признаваш.

Той замълча. Припомни си как Нора бе застанала на сами ръба на моста. Спомни си нейните снимки на нищото и писмото в джоба си. Искаше само нищо да не застрашава крехкия им съвместен живот и всичко да продължи както си е, нищо повече. Просто светът да си остане, какъвто е и деликатното равновесие помежду им да се задържи.

— Тъкмо сега всичко е прекрасно — рече той. — Защо да клатим лодката?

— Ами Пол? — Тя кимна към него, заспал спокойно, без да помръдва върху одеялото. — Тя му липсва.

— Той няма как да помни — рязко отвърна Дейвид.

— Девет месеца — настоя Нора. — Да растат един до друг, сърце до сърце. Как би могла да не му липсва, на едно или друго ниво?

— Не сме готови — каза Дейвид. — Аз не съм.

— Не става дума само за теб — продължи Нора. — И бездруго ти рядко си си у дома. Може би на мен ми липсва, Дейвид. Честно казано, понякога имам чувството, че е съвсем близо, в съседната стая, и аз съм я забравила. Разбирам, че сигурно звучи налудничаво, но е така.

Той не отговори, макар да знаеше какво има предвид. Въздухът бе натежал от уханието на ягоди. Навремето майка му вареше сладко на печката в двора и бъркаше пенещата се смес, докато се превърне в сироп, изпарваше буркани, напълваше ги и ги подреждаше, като скъпоценни камъни, на полица. Двамата с Джун ядяха сладкото в най-студените зимни дни, крадяха със супени лъжици, когато майка им не гледа и се криеха под мушамата на масата да оближат лъжиците. Смъртта на Джун съкруши майка им и Дейвид се почувства уязвим, застрашен. Статистически нямаше вероятност пак да им се роди бебе със Синдрома на Даун, но и не бе изключено, всичко бе възможно, а той не можеше да поеме риска.

— Само че второ дете няма да оправи нещата, Нора. Това не може да бъде причина да имаме още едно дете.

Тя помълча, после стана, изтупа шортите си с ръце и ядосано закрачи сред полето.

Ризата му лежеше смачкана до него и едно ъгълче от белия плик се подаваше. Дейвид не се пресегна да го вземе, нямаше нужда. Писмото бе кратко и макар само веднъж да зърна снимките, си ги представяше тъй ясно, сякаш сам ги е правил. Косата на Фиби е тъмна и нежна като на Пол. Беше с кафяви очи и размахваше пухкави ръчички във въздуха, като че ли посяга към нещо извън кадъра. А Каролайн вероятно снима. Зърна я на опелото — висока и самотна в червеното си палто — и веднага отиде у тях, без сам да е сигурен защо, знаеше единствено, че иска да я види. Но Каролайн бе заминала. Жилището й изглеждаше както обикновено — ниски мебели, едноцветни стени, някое кранче в банята капеше. Но миришеше на застояло и полиците бяха голи. Чекмеджетата на бюрото и долапчетата бяха празни. В кухнята мъждива светлинка осветяваше черно–белия линолеум и Дейвид постоя, заслушан в туптенето на собственото си смутено сърце.

Сега лежеше по гръб, а над него се носеха облаци — светлини и сенки. Така и не се опита да намери Каролайн и понеже и на писмото й всъщност нямаше обратен адрес, не знаеше откъде да започне. Всичко е в твои ръце, каза й той тогава. Но в най-неочаквани моменти застиваше ужасен — когато останеше сам в новия си кабинет и докато проявяваше снимки, наблюдаваше как образите тайнствено изникват върху чисто бялата хартия, или както сега, облегнат на топлия камък, докато Нора, засегната и ядосана, се отдалечаваше.

Беше уморен и усети, че се унася. Сред слънчевата светлина жужаха насекоми и той изпита някаква смътна тревога заради пчелите. Камъните в джоба го убиваха. Като дете нощем понякога заварваше баща си в люлеещия се стол на верандата, а тополите блестяха, целите в светулки. В една такава нощ баща му му подаде гладък камък, острие на брадва, което бе изровил от една канавка. Отпреди повече от две хилядолетия е, рече той. Представяш ли си, Дейвид. Някога други люде са я държали, преди безчет години, но под същата тази луна.

Това се случи веднъж. Друг път ходеха да ловят гърмящи змии. Обикаляха от здрач до зазоряване из горите с пръчки с чатал, преметнали платнени торби през рамо, а в ръката на Дейвид се полюшваше метална кутия.

Откакто се помнеше, в такива дни имаше чувството, че времето е спряло, че слънцето вечно ще грее от небето и сухите листа неизменно ще прошумоляват под краката му. Целият свят се свеждаше до него, баща му и змиите, но в същото време бе и необятен — небето се ширеше до безкрая, с всяка крачка все по-високо и по-синьо и всичко сякаш забавяше ход до мига, в който забележеше нещо да се движи сред цветовете на пръстта и изсъхналите листа, защото диамантената шарка на гърба на змията се вижда само когато тя се движи. Баща му го бе научил как да застива на място, да наблюдава жълтите очи, стрелкащия се език. При всяка смяна на кожата роговите пръстени при опашката на гърмящата змия растат, така че по силата на звука сред притихналата гора можеш да определиш колко стара е змията, колко е голяма и за колко можеш да я продадеш. Защото за най-големите, които се търсеха от зоологически градини, от учени и понякога от укротители на змии, можеха да вземат по пет долара на парче.

През дърветата се процеждаше светлина и рисуваше шарки по земната твърд в гората, вятърът пееше. Изведнъж чу познато просъскване и една змия надигна глава, а силната, нетрепваща ръка на баща му се стрелна с чаталестата пръчка да приклещи змията за врата. Оголиха се зъби и здраво захапаха влажната земя, а опашката й все по-яростно и бясно удряше. С два яки пръста баща му сграбчи змията точно зад зейналите челюсти и я вдигна — хладна и суха, тя се извиваше като камшик. Метна я в платнената торба и с рязко движение я завърза, а торбата изведнъж оживя и се замята на земята. Баща му я пъхна в метална кутия и я захлупи. Двамата безмълвно продължиха, пресмятайки наум колко ще изкарат от змиите. Случваше се, лете или късна есен, да изкарат по 25 долара на седмица от змии. С парите купуваха храна, а когато ходеха при лекаря в Моргантаун, плащаха и на него.

Дейвид!

Гласът на Нора, приглушен и настоятелен, долетя през далечното минало и гората. Повдигна се на лакти и я видя накрай полянката с ягоди, застинала и приковала поглед в земята. В миг адреналинът му се покачи, примесен с надигащ се страх. Гърмящите змии обичат слънчеви пънове като онзи, до който Нора стоеше като закована. В плодородната гниеща дървесина снасят яйцата си. Погледна към Пол, кротко заспал на сянка, и в следващия миг вече бе накрак и тичаше сред магарешките тръни, които драскаха глезените му и меките ягоди, които се размазваха под стъпките му, и с ръка в джоба на джинсите си стискаше най-големия камък в юмрук. Когато приближи достатъчно, за да различи проточилото се тъмно тяло, запрати камъка с все сила. Матовият камък се изви във въздуха и се превъртя. Падна на метър и половина от змията и се разцепи, а лилавата му сърцевина оживя и заискри.

— Какви ги вършиш, за бога? — попита Нора.

Вече бе до нея. Задъхан, погледна надолу. Нямаше никаква змия, беше тъмна пръчка, подпряна на суха кора на пъна.

— Стори ми се, че ме викаш — смутен отвърна той.

— Извиках те. — Посочи му купчина бели цветчета по края на сянката. — Индийска тиква. Като на майка ти. Дейвид, плашиш ме.

— Помислих, че е змия — обясни той, посочвайки пръчката, и тръсна глава да прогони миналото. — Гърмяща змия. Май съм сънувал. Реших, че викаш за помощ.

Тя изглеждаше объркана и той тръсна глава да прогони видението. Изведнъж се почувства ужасно глупаво. Това си бе чисто и просто пръчка. Денят изглеждаше нелепо обикновен. От време на време се чуваха птички, листата все така трептяха сред дърветата.

— Защо сънуваш змии? — запита тя.

— Навремето ги ловях — обясни той. — За пари.

— За пари ли? — объркана повтори тя. — Пари за какво?

Помежду им отново зейна пропаст, бездна от миналото, която той не може да прескочи. Пари за храна и за онези посещения в града. Тя е от друг свят, никога няма да го разбере.

— Помагах си за училището, със змиите — отговори той.

Тя кимна и сякаш се канеше да попита още нещо, но замълча.

— Да си вървим — предложи тя и потърка рамо. — Да вземем Пол и да се прибираме.

Прекосиха обратно полянката и прибраха нещата си. Нора взе Пол, той — кошницата за пикник.

* * *

Докато вървяха, си спомни как баща му заставаше в кабинета на лекаря и по бюрото заваляваха зелени банкноти като падащи листа. С всяка банкнота Дейвид си представяше змиите, как шибат с опашки, зейнали безпомощно уста, хладната им кожа по пръстите му, тежестта им. Змийски пари. Беше още момче, осем или деветгодишен, и умееше да прави само това.

Това и да пази Джун. Наглеждай сестра си, предупредително казваше майка му, вдигнала поглед от печката. Нахрани пилетата, почисти кокошарника и оплеви градината. И наглеждай сестра си.

И Дейвид я наглеждаше, макар не кой знае колко добре. Не изпускаше Джун от очи, но не й попречи да рови из пръстта и да си я втрива в косата. Не я утеши, когато се препъна в един камък, падна и си ожули лакътя. Любовта му към нея бе така преплетена с неприязън, че не можеше да отдели едното от другото. Тя беше вечно болна — слабото й сърце, простудите по всяко време на годината, от които хриптеше и с широко отворена уста се мъчеше да си поеме дъх. И въпреки това, когато се зададеше по пътеката от училище, метнал книгите си на гръб, именно Джун неизменно го чакаше, именно тя го поглеждаше в очите и разбираше как е минал денят му и искаше да й разкаже всичко, от начало до край. Пръстите й бяха мънички и обичаше да го гали, а лекият ветрец развяваше дългата й права коса.

И после, една събота се прибра от училище и завари къщурката празна, притихнала, само един парцал за миене висеше от коритото, а студът щипеше. Седна на верандата гладен, замръзнал и зачака. Часове по-късно, по здрач, съзря майка си да слиза по хълма, скръстила ръце на гърди. Заговори едва когато стигна верандата, погледна го и каза: Дейвид, сестра ти почина. Джун умря. Беше опънала косата си назад и една вена пулсираше на слепоочието й, а очите й бяха зачервени от плач. Беше с тънък сив пуловер, намъкнат на две на три, и добави: Дейвид, тя си отиде. А когато той се изправи и я прегърна, тя се разплака, зарида и той попита: Кога?, и тя отговори: Преди три дни, във вторник. Излязох рано за вода и като се върнах, вкъщи бе съвсем тихо и веднага разбрах. Беше си отишла. Престанала да диша. Бе прегърнал майка си и не знаеше какво повече да каже. Дълбоко в себе си изпитваше болка, но бе вцепенен и не можа да заплаче. Наметна майка си с одеяло. Направи й чай и излезе при кокошките, където яйцата си стояха в полозите. Събра ги. Нахрани пилетата и издои кравата. Свърши обичайните неща, но когато влезе у дома, къщата бе все така мрачна, все така цареше тишина и Джун все така я нямаше.

Дейви, повика го майка му след време, седнала в сянката, върви на училище. Изучи се, та да помагаш на хората. Той възнегодува, искаше сам да решава живота си, без бремето на тази сянка, на тази загуба. Почувства се гузен, задето Джун лежи в земята под купчина пръст, а той си стои тук, беше жив, дробовете му вдишваха и издишваха и ги усеща, усеща и туптенето на сърцето си. Ще стана лекар, каза той, а майка му не отговори и едва след време кимна и стана, като се загърна по-плътно в пуловера. Дейви, искам да вземеш Библията и да дойдеш с мен да прочетеш молитва. Искам да я изречеш официално, както му е ред. И двамата тръгнаха нагоре по хълма. Докато стигнат, се стъмни и той застана под боровете, в чиито върхари вятърът шепнеше, и на мъждукащата светлинка на газовата лампа зачете: Господ е моят водач и никога не ще поискам друго. Но аз искам, помисли си той, докато изричаше думите, искам. Майка му си поплака, после слязоха, без да разменят и дума и като влязоха вкъщи, той написа на баща си какво се е случило. Пусна писмото в понеделник, когато се върна в града с неизменната суматоха и ярки светлини. Застана зад дъбовото гише, лъснато от стотици клиенти, и изпрати обикновения бял плик.

* * *

Когато най-сетне стигнаха до колата, Нора поспря да огледа зачервеното си от слънцето рамо. Беше със слънчеви очила и когато вдигна поглед към него, той не можа да разчете изражението й.

— Никой не очаква да си герой — рече тя монотонно и оттренирано, от което разбра, че пътьом е обмисляла, а може би и репетирала, какво да каже.

— Не се опитвам да бъда герой.

— Така ли? — извърна поглед тя. — Според мен се опитваш. Аз също съм виновна. Прекалено дълго очаквах някой да ме спасява, признавам. Но вече не. Вече няма защо непрестанно да ме пазиш. Това ме вбесява.

После взе столчето за автомобил на Пол и отново извърна глава. В шарената сянка Пол посегна към косата й и Дейвид се уплаши, за малко да му се завие свят от всичко, което не знае, и от онова, което знае, но не може да промени. И яд, изпълни го и яд, заля го в миг като вълна. Към себе си, но и към Каролайн, задето не постъпи, както я помоли и направи и бездруго непоносимото положение още по-нетърпимо. Нора грациозно седна на предната седалка и затръшна вратата. Затършува за ключовете из джоба си, но вместо тях извади последната друза — сива и гладка, обла като земното кълбо. Подържа я, усети топлината й върху дланта си и се замисли за безчетните загадки, които светът таи — пластове камъни, сгушени под земната плът и трева; матови камъни, скрили искрящите си сърца.

1973

I

Май 1970 година

— Алергичен е към пчели — каза Нора на учителката, загледана как Пол тича по тревата на детската площадка. Той се качи на пързалката, седна за момент, а късите му ръкави се развяваха на вятъра, спусна се и радостно отскочи на земята. Азалиите бяха цели в цвят и топлият ден бе изпълнен с жужене на мушици и напева на птици. — Баща му също е алергичен. Сериозно е.

— Не се тревожете — отвърна мис Трокмортън. — Ще се грижим добре за него.

Мис Трокмортън бе млада, току-що бе завършила, с черна, остра коса и много ентусиазирана. Беше с плисирана пола и ниски равни сандали. Не откъсваше очи от играещите на площадката деца. Изглеждаше уравновесена, опитна, съсредоточена и мила. И въпреки това Нора не можеше напълно да й се довери, да й повярва, че наистина знае как трябва да се постъпва.

— Веднъж хвана пчела — настоя тя, — умряла пчела, искам да кажа, намери я на перваза на прозореца. За секунди започна да се подува като балон.

— Не се тревожете, мисис Хенри — повтори мис Трокмортън, вече позагубила търпение, и се запъти с успокоителен като звънче глас да помогне на едно момиченце, на което му бе влязъл пясък в очите.

Нора се поразходи насам-натам на пролетното слънце, наблюдавайки Пол. Той играеше на гоненица с поруменели бузки и тичаше плътно прилепил ръце към тялото си — така и спеше, като бебе. Беше тъмнокос, но иначе приличаше на Нора — така казваха, — беше с нейната костна структура и светла кожа. В него тя наистина виждаше себе си, както и Дейвид — формата на челюстта, извивката на ушите, навикът му да скръства ръце, докато слуша учителката. Но най-вече си беше Пол. Обичаше музиката и по цял ден си тананикаше мелодийки, които сам си измисляше. Макар да бе едва на шест, вече бе пял соло в училище — пристъпи толкова невинно и уверено, че Нора се смая, а меденото му гласче се извиси в залата като бистър, ромолящ ручей.

Сега спря и клекна до едно момченце, което събираше с пръчка опадалите в една мътна локва листа. Дясното му коляно бе ожулено и превръзката се бе смъкнала. В късата му черна коса проблясваха слънчеви лъчи. Нора го гледаше — сериозен, изцяло погълнат от заниманието си, обсебен от простичкия факт на своето съществуване. Пол, нейният син. Тук, на този свят.

— Нора Хенри! Тъкмо вас исках да видя.

Обърна се и видя Кей Маршал в тесни розови панталони и кремаворозов пуловер, със златисти кожени обувки с ниски токове и проблясващи златни обеци. Буташе едновремешна плетена количка с бебето си, а Елизабет, по-голямата й дъщеря, крачеше до нея. Елизабет се роди седмица след Пол в онази подранила пролет, последвала ненадейно натрупалия сняг. Тази сутрин бе в розова рокличка на точки и бели лачени обувки. Момиченцето припряно се откъсна от Кей и хукна към люлките в другия край на площадката.

— Прекрасен ден — каза Кей, загледана след дъщеря си. — Как сте, Нора?

— Добре — отговори Нора. Едва се сдържаше да не оправи косата си, с ясното съзнание, че е с най-обикновена бяла блуза и синя пола, и без бижута. Когато и където и да срещнеше Кей Маршал, тя винаги бе спокойна и изискана, всичко у нея до най-малката подробност бе добре съчетано, децата й — съвършено облечени и възпитани. Кей беше от онези майки, каквато Нора открай време си представяше, че ще е — да се справя с всяка ситуация спокойно, с вроденото си хладнокръвие. Нора й се възхищаваше, но и й завиждаше. Понякога дори се улавяше да си мисли, че ако прилича повече на Кей, ако е по-спокойна и по-уверена, може би и бракът й ще върви по-добре и двамата с Дейвид ще са по-щастливи. — Добре съм — повтори тя, загледала се в бебето, втренчило в нея големи любопитни очи. — Колко е пораснала само Анджела!

Нора спонтанно се наведе и взе бебето, втората дъщеря на Кей, в пухкава розова дрешка, за да е в тон с кака си. Бе лекичка и топла в ръцете й и през смях потупа с ръчички Нора по бузата. Изпълни я нежност при спомена за Пол на тази възраст — как ухаеше на мляко и сапун, меката му кожа. Хвърли поглед към площадката — той пак тичаше, играеше на гоненица. Беше ученик и имаше свой живот. Вече не обичаше да сяда до нея и да се сгушва, освен ако не беше болен или ако искаше да му прочете приказка за лека нощ. Струваше й се невероятно някога да е бил тъй мъничък, както и кога порасна и стана момче, което си има велосипед на три колела, мята пръчки в локви и пее тъй прекрасно.

— Днес става на десет месеца — каза Кей. — Представяш ли си?

— Амии! — откликна Нора. — Времето лети.

— Минавали ли сте край университета? — попита Кей. — Чу ли за случилото се?

Нора кимна.

— Снощи се обади Бри. — Със слушалката в една ръка, а другата на сърцето си, Нора гледаше откъслечните новини по телевизията за четирима студенти, застреляни в щата Кент. Напрежението дори в Лексингтън от няколко седмици нарастваше, по вестниците пишеха за войни, протести и безредици из този бързо променящ се и несигурен свят.

— Страшно е — каза Кей, но гласът й бе спокоен, по-скоро укорителен, отколкото тревожен, също като че говори за нечий развод. Взе Анджела, целуна я по челцето и внимателно я сложи пак в количката.

— Да — съгласи се Нора. Гласът й прозвуча по същия начин, но тя приемаше безредиците много лично, като отражение на онова, което бушуваше в сърцето й от години. За миг отново я жегна дълбока завист. Кей живее в невинност, не знае какво е загуба, вярва, че винаги ще бъде в безопасност, а светът на Нора се промени след смъртта на Фиби. Всичките й радости се свеждаха до чувство на облекчение — след онази загуба и при вероятността да преживее нова беда, която съзираше навсякъде. Дейвид все й повтаряше да се отпусне, да наеме помощничка, да не се преуморява. Дразнеха го начинанията й, комитетите, в които членуваше, плановете й. Но Нора не я свърташе на едно място — бездействието я влудяваше. Затова организираше срещи и запълваше дните си, с неизменното безнадеждно чувство, че ако дори за миг не е нащрек, ще ги сполети беда. Към обед това усещане ставаше мъчително и почти всеки ден си сипваше по едно питие — джин, понякога водка — за да се поотпусне следобед. Обожаваше спокойствието, което се разливаше по тялото й. И внимателно криеше бутилките от Дейвид.

— Както и да е — поде отново Кей. — Исках да ви попитам за тържеството. С удоволствие ще дойдем, но малко ще закъснеем. Да нося ли нещо?

— Себе си — отговори Нора. — Всичко е почти готово. Само трябва да се прибера да съборя едно гнездо на оси.

Кей се поококори. Тя беше от стар лексингтънски род и имаше „хора“, както сама ги наричаше, за всичко. Хора за басейна, хора за чистене, хора за моравата, хора за кухнята. Дейвид все повтаряше, че Лексингтън е като варовика, върху който е изграден — наслоени пластове, нюанси на битието и произхода, всеки с точно определено място в йерархията, вдълбано в камък отпреди столетия. Несъмнено Кей имаше хора и за насекомите.

— Гнездо на оси ли? Горкичката!

— Да — каза Нора, — осарник. Виси при гаража.

Беше й приятно да шокира Кей, поне малко. Харесваше й как звучи конкретната задача, с която трябва да се справи. Оси. Инструменти. Да събори гнездото. Нора се надяваше това да ангажира цялата й сутрин. Иначе можеше да се озове зад волана, както често й се случваше през последните седмици, подкарала бясно и устремено, с плоско сребърно шише в чантата си. За няма и два часа стига до река Охайо, до Луисвил или Мейсвил, а веднъж дори до Синсинати. Обикновено спираше край надвесена над реката скала, излизаше от колата и дълго гледаше неспирно носещите се води далеч под нея.

Училищният звънец би и децата се завтекоха вътре. Нора се огледа да зърне чернокосата главичка на Пол и го изпрати с поглед.

— Беше прекрасно, когато децата пяха заедно — отбеляза Кей и изпрати въздушни целувки на Елизабет. — Пол има чудесен глас. Истински талант.

— Обича музиката — отвърна Нора. — Откакто се помни.

Така беше. Веднъж, едва на три месеца, докато тя приказваше с приятелки, той изведнъж забръщолеви — същински водопад от звуци, леещи се из стаята като внезапно литнали от струя светлина цветя, и прекъсна разговора им.

— Всъщност това е другото, за което исках да ви питам, Нора. Във връзка с кампанията за набиране на средства следващия месец, която организирам. Темата е Пепеляшка и ме помолиха да събера колкото се може повече лакеи. Та се сетих за Пол.

Противно на волята си, Нора изпита неочаквано задоволство. От години не се надяваше на такава покана след скандалния брак и развод на Бри.

— Лакей ли? — повтори тя, осмисляйки вестта.

— Е, това е най-добрата роля — поверително уточни Кей. — Не обикновен лакей. Пол ще пее. В дует. С Елизабет.

— Разбирам — отговори Нора и наистина разбираше. Гласът на Елизабет бе приятен, но слаб. Пееше насила, уж с удоволствие и стрелкаше публиката с тревожен поглед. Без Пол гласът й се губеше.

— Ако приеме, всички ще се радваме.

Нора бавно кимна, разочарована и ядосана на себе си задето вестта й бе приятна. А гласът на Пол е чист, окрилен, той с удоволствие би бил лакей. Ако не друго, тържеството ще й бъде упование в ежедневието.

— Чудесно! — възкликна Кей. — Наистина! Надявам се да не го приемете като натрапничество — додаде тя, — но си позволих да му запазя един малък смокинг. Знаех си, че ще се съгласите. — Хвърли поглед към часовника си, вече делово, готова да тръгне. — Радвам се, че се срещнахме — добави тя и помаха, докато се отдалечаваше с количката.

Площадката бе пуста. Опаковка от бонбон проблесна, превъртя се като въртележка сред избуялата пролетна трева и се спря сред огненорозовите азалии. Нора мина покрай люлките и пързалките до колата си. Реката, спокойно понесла водите си, я зовеше. За два часа ще стигне. Изкушението от шеметната скорост, бръснещия вятър, водата бе направо неустоимо, толкова силно, че през последната училищна ваканция ни най-малко не се смая, като осъзна, че е в Луисвил, а Пол, уплашен, бе притихнал на задната седалка. Вятърът рошеше косата й и джина в бутилката вече бе на дъното. Ето я реката, каза тя, хванала Пол за ръчичка, загледана в мътните, бързотечащи води. Сега ще идем в зоологическата градина, обяви тя, като че поначало бе тръгнала натам.

Излезе от двора на училището и пое по улици с дървета от двете страни, покрай банката и магазина за бижута, стаила безкраен като небосвода копнеж. Като наближи туристическата агенция, намали. Предния ден се яви там на интервю за работа. Видя обявата във вестника и сияйните табели по витрините в ниската сграда я привлякоха: блестящи плажове и здания, ярки морета и цветове. Всъщност, преди да прекрачи прага й, не бе мислила да се захваща с такава работа, но щом се озова тук, реши, че точно това иска. Седнала в тясната си пъстра ленена рокля, с бяла чанта в скута, тя жадуваше тази работа повече от всичко на света. Агенцията бе собственост на някой си Пит Уорън, петдесетгодишен мъж с оплешивяло теме, който през цялото време почукваше с молив по папка и разправяше вицове за Уайлдкатс. Усети, че я харесва, макар да бе завършила английска филология и да нямаше никакъв опит. Трябваше да й съобщи решението си днес.

Зад нея прозвуча клаксон. Нора натисна газта. Шосето прекосяваше града и пресичаше магистралата, но като наближи университета, трафикът се засили. Улиците гъмжаха от хора и тя почти пъплеше, после се наложи съвсем да спре. Слезе от колата и я остави. В далечината, откъм другия край на университетските сгради, долитаха все повече и по-напрегнати гласове, ритмични и все по-високи, някакъв изпълнен с живот напев, който по нещо й напомняше разпукващите се по дърветата пъпки. Този миг сякаш отразяваше неспокойствието и копнежа й и тя се остави на потока от устремили се нанякъде хора.

Наоколо миришеше на пот и масло от пачули, а топлото слънце огряваше ръцете й. Сети се за основното училище, на няма и километър оттук, за царящия там ред и еднообразие, както и за Кей Маршал и укоризнения й тон, но продължи. Рамене, ръце, коси я докосваха леко, докато вървеше. Тълпата забави ход и започна да се скупчва. Край сградата на школата за запасни офицери се трупаха хора и двама младежи бяха застанали на стъпалата, единият с мегафон. Нора забави крачка и проточи врат да види какво става. Младеж със сако и вратовръзка бе вдигнал високо американския флаг и ивиците му се развяваха. Докато гледаше, другият младеж, също добре облечен, вдигна юмрук към ръба на флага. Отначало не видя пламъците, почувства единствено трептяща топлина, но после тъканта лумна, огнените езици се извисиха към листата, към синевата и зеленината на деня.

Нора гледаше като на забавен каданс. През трептящия въздух съзря Бри да се придвижва покрай тълпата при сградата и да раздава листовки. Беше вързала дългата си коса на конска опашка, която се полюшваше върху бялата й селска риза. Колко е красива, помисли си Нора, забелязала решимостта и вълнението по лицето на сестра си миг преди тя да се скрие от поглед. Отново я жегна завист, като пламък — завиждаше на Бри за увереността й, за свободата й. Проправи си път сред множеството.

Още два пъти зърна сестра си — блясъка на русата й коса, лицето й в профил — и накрая се добра до нея. Бри вече бе на бордюра и говореше с един рижав младеж и толкова се бе улисала в разговора, че когато Нора най-сетне докосна рамото й, Бри се обърна объркана, без да вижда, със съвършено безизразно лице и мина време, преди да познае сестра си.

— Нора? — възкликна тя. Сложи ръка на гърдите на рижавия младеж тъй уверено и интимно, че сърцето на Нора трепна. — Това е сестра ми — представи я Бри. — Нора, това е Марк.

Той кимна, без да се усмихва и докато се ръкуваха, я огледа изпитателно.

— Подпалиха флага — рече Нора и си даде сметка, че и тук облеклото й е толкова неподходящо, колкото и на детската площадка, макар по съвършено други причини.

Марк леко присви кафявите си очи и сви рамене.

— Те са се били във Виетнам — каза той. — Предполагам, че имат причини.

— Марк е загубил половината си ходило във Виетнам.

Нора осъзна, че се е загледала във високите му, стегнати над глезените обуща.

— Предната половина — уточни той и потропна с десния крак. — Пръстите и още малко.

— Разбирам — рече Нора, скована от смущение.

— Виж, Марк, ще ни извиниш ли за минутка? — обърна се към младежа Бри.

Той погледна развълнуваната тълпа.

— Всъщност няма време. Аз съм следващият оратор.

— Добре. Веднага идвам — каза тя и като хвана Нора за ръка, се наведе да мине под няколко надвесили клони каталпови дървета и я издърпа встрани. — Какво правиш тук? — попита тя.

— И аз не знам — отговори Нора. — Видях тълпата и нямаше как да не спра.

Бри кимна, а сребърните й обеци проблеснаха.

— Невероятно, нали? Трябва да има пет хиляди души. Надявахме се да се съберат няколкостотин. Заради щата Кент е. Това е краят.

Краят на какво?, зачуди се Нора сред потрепващите наоколо й листа. Някъде мис Трокмортън подвиква на учениците, а Пит Уорън, седнал зад лъскавите плакати за пътешествия, издава билети. Край гаража й, сред слънчевите лъчи лениво прелитат оси. Възможно ли е в такъв ден да настъпи краят на света?

— Това приятелят ти ли е? — попита тя. — Онзи, за когото ми разправяше.

Бри кимна и поверително се усмихна.

— Ама, виж се само! Ти си влюбена.

— Май да — тихо каза Бри и хвърли поглед към Марк. — Мисля, че съм влюбена.

— Е, дано е добър с теб — рече Нора и се ужаси, като се чу да говори с гласа на майка си, та дори и с нейната интонация. Но Бри бе толкова щастлива, че само се засмя.

— Чудесен е — отвърна тя. — Може ли да дойдем заедно на тържеството в събота?

— Разбира се — каза Нора, въпреки че ни най-малко не бе сигурна.

— Страхотно. А, Нора, дадоха ли ти онази работа?

Листата на каталповите дървета потрепваха като крехки зелени сърца на вятъра, а зад тях тълпата набъбваше и се полюшваше.

— Още не знам — отговори Нора и си представи изискания, цял в ярки цветове, офис. Изведнъж стремежите й се сториха безкрайно дребнави.

— Как мина интервюто? — настоя Бри.

— Амии, добре. Просто не съм сигурна дали все още искам работата, това е.

Бри прибра кичур коса зад ухото си и се намръщи.

— Защо? Нора, вчера беше луда-полудяла за нея. Толкова се вълнуваше. Заради Дейвид е, нали? Казал е, че не бива да ходиш на работа.

Нора ядосано поклати глава.

— Дейвид дори не знае. Бри, то е един нищо и никакъв, миниатюрен офис. Скучен. Еснафски. Ти не би влязла там за нищо на света.

— Аз не съм ти — припряно отбеляза Бри. — И ти не си аз. Ти искаше тази работа, Нора. Заради блясъка. За бога, за да бъдеш независима.

Вярно е, бе искала тази работа, но беше вярно и че отново почувства, че пламва от гняв — лесно й беше на Бри да разпалва тук революции, а нея да обрича на живот от девет до пет ден след ден.

— Там ще пиша на машина, няма да пътувам. Ще минат години, преди да изкарам за някое пътешествие. Не си представям живота по този начин, Бри.

— А с прахосмукачката в ръка ли?

Нора си представи бурния вятър, Охайо с буйните си води на няма и тринайсет километра. Стисна зъби и не отговори.

— Влудяваш ме, Нора. Защо се страхуваш от промени? Защо просто не си, каквато си и да оставиш света сам да ти се разкрие?

— Аз съм. Аз съм, каквато съм. Ти просто представа нямаш.

— Заравяш главата си в пясъка. Това поне виждам аз.

— Освен следващия свободен мъж, ти друго не виждаш.

— Добре. Стига вече. — Бри направи само една крачка, тълпата начаса я погълна, един цветен проблясък, и изчезна.

Нора остана още малко под каталповите дървета, разтреперана от яд, който, сама съзнаваше, бе съвършено необясним. Какво й става? Защо завижда ту на Кей Маршал, ту на Бри по съвсем различни причини?

Проправи си път обратно към колата. След суматохата и драматизма на протеста, улиците й се видяха безлични, абсолютно безцветни, злокобно обикновени. Беше се забавила много, имаше само два часа, преди да прибере Пол. Вече няма време за реката. У дома, в слънчевата кухня, Нора си сипа джин с тоник. Стъклената чаша бе стабилна и хладна в ръката й и парченцата лед подрънкваха с успокоително сияние. В хола се спря пред снимката си — права на скалния мост. Когато си спомняше онзи ден — пътуването, пикника, този момент й убягваше. Спомняше си ширналия се в краката й свят, слънцето, галещия кожата й въздух. Стой така да те снимам, настоятелно й подвикна Дейвид и тя се обърна към него, както бе коленичил и фокусираше апарата, решен да съхрани момент, който всъщност никога не е съществувал. А за фотоапарата за нейна жалост се оказа права. Дейвид, очарован, та чак обсебен, си направи тъмна стаичка над гаража.

Дейвид. Как стана така, че с годините той й се струваше все по-потаен и все по-познат? Бе оставил чифт кехлибарени ръкавели на шкафчето със снимката. Нора ги взе и ги разбърка в шепа, заслушана в тихото тиктакане на часовника в хола. В дланта й кехлибарчетата се стоплиха и гладката им повърхност я успокои. Накъдето и да се обърнеше, попадаше на камъни — в джобовете на Дейвид, пръснати по нощната масичка, пъхнати в пликове из бюрото. Понякога току зърваше Дейвид и Пол в задния двор, привели глави най-вероятно над някакъв камък. Загледаше ли се в тях, сърцето й се изпълваше с някакво напрегнато щастие. Подобни моменти бяха рядкост, напоследък Дейвид бе много зает. Спри, искаше й се да каже, поспри. Остани малко с нас. Синът ти расте с часове.

Нора пъхна ръкавелите в джоба си и излезе навън с питие в ръка. Застана под крехкия осарник и се загледа как осите кръжат около него и изчезват вътре. От време на време някоя прелиташе съвсем близо, привлечена от сладостния аромат на джин. Остана така загледана, като отпиваше от питието. Мускулите й, всяка нейна клетка се отпускаха в някаква втечнена верижна реакция, сякаш бе погълнала топлината на деня. Допи питието си, остави чашата на алеята за автомобили и като тръгна да потърси градинарските ръкавици и шапката, заобиколи велосипеда с три колела на Пол. Вече го бе израснал. Трябва да го опакова заедно с останалите бебешки дрешки и играчки, които вече му бяха омръзнали. Дейвид не искаше повече деца, Пол бе вече ученик и тя се отказа да спори. Трудно си представяше как тепърва ще се занимава отново с пелени и ще храни новородено в два през нощта, макар често да копнееше отново да подържи бебе в ръце, като Анджела тази сутрин — сладостната й топлина и тежест. Каква късметлийка е Кей, а дори не го осъзнава.

Нора си сложи ръкавиците и отново излезе на слънце. Нямаше опит с оси и пчели, като не броим едно ужилване по пръста на крака, когато бе на осем — боля я час и й мина. Когато Пол вдигна умрялата пчела от пода и изплака от болка, изобщо не се паникьоса. Сложи лед на подутината, гушна го в люлката на верандата и занарежда как всичко ще е наред. Но отокът и червенината, започнали от ръчичката, бързо се разпространиха по цялото тяло. Лицето му се поду, тя се уплаши и извика Дейвид. Той веднага разбра какво става и му би инжекция. За минути Пол задиша по-леко. Няма страшно, каза Дейвид. Прав беше, но на нея и досега й прималяваше от страх. Ами ако Дейвид не си бе у дома?

Погледа осите, замислила се за протестиращите на хълма, за този непостоянен, несигурен свят. Винаги бе постъпвала, както очакваха от нея. Завърши колеж, постъпи на някаква невзрачна работа, сполучи с брака си. Но от раждането на децата й — Пол, полетял по пързалката с разперени ръчички, и Фиби, някак неизменно наоколо, въпреки че не бе сред живите, но жива в сънищата й, застанала в невидимия край на всеки един миг — Нора вече не възприемаше света постарому. След загубата на дъщеричката си у нея се загнезди чувство на безпомощност и тя се бореше с тази безпомощност, като запълваше плътно дните си.

Сега целенасочено заоглежда инструментите. Ще се справи с тези насекоми сама.

Мотиката й бе тежка. Вдигна я бавно, смело замахна към гнездото и острието й с лекота разкъса крехките отворени клетки. Развълнува се от силата, с която нанесе първия удар. Но докато вдигне повторно мотиката, разгневените оси стремглаво излетяха от разрушеното гнездо и я връхлетяха. Една я ужили по китката, друга — по бузата. Тя пусна мотиката и се втурна в къщата, затръшна вратата и опря гръб о нея, останала без дъх.

Навън роякът кръжеше и гневно жужеше около разрушеното гнездо. Няколко оси кацнаха на перваза на прозореца и леко запърхаха с нежни крилца. Скупчили се, ядосани, те й напомниха за студентите, които видя сутринта, а те пък за самата нея. Отиде в кухнята и си сипа още едно питие, като намокри с малко джин бузата и китката си, където ужилванията вече се подуваха. Джинът бе студен, приятен, изпълваше я с топло, леещо се чувство за благоденствие и сила. Имаше още час, преди да тръгне да вземе Пол.

— Добре, проклети оси — каза тя на глас. — Сега ще си го получите.

В килера, над палтата, обувките и прахосмукачката — сребристобял „Електролукс“, нов-новеничък — имаше препарат против насекоми. Спомни си как Бри отмести рус кичур от бузата си. С прахосмукачка в ръка — това ли е животът ти?

Почти на прага й хрумна нещо.

Осите се бяха улисали да оправят гнездото си и като че ли не я забелязаха, когато отново излезе с „Електролукса“. Машината изглеждаше толкова нелепо и чудато насред алеята за автомобили, като стоманено синьо прасе. Нора сложи пак ръкавици и шапка, наметна и яке. Скри лице със забрадка. Пъхна щепсела в контакта и включи прахосмукачката, остави я да побръмчи, изненадващо тихо на открито, и едва тогава хвана накрайника. Смело го навря сред останките от осарника. Осите забръмчаха и яростно се впуснаха — бузата й, китката й засмъдяха само при вида им, — но накрайникът бързо ги засмука с трополене, сякаш жълъди отскачат по покрива. Размаха накрайника във въздуха като вълшебна пръчица и събра разгневените насекоми, а крехкото гнездо разкъса. Скоро ги изсмука до една. Остави прахосмукачката да работи, докато намери с какво да запуши накрайника — не искаше усърдните и целеустремени оси да избягат. Беше прекрасен слънчев ден и след питиетата не усещаше никакво напрежение. Завря накрайника в земята, но от прахосмукачката се разнесе странен звук. После зърна ауспуха на колата — да, накрайникът пасна точно. Безкрайно доволна от себе си, Нора изключи прахосмукачката и влезе в къщата.

Край умивалника в банята, сред струящото през матовия прозорец слънце, развърза забрадката, свали шапката и заразглежда отражението си в огледалото. Тъмнозелени очи, руса коса и изтерзано от тревога лице. Косата й се бе сплескала, а лицето й — цяло в пот. На бузата й се надига сърдит червен оток. Прехапа леко устна отвътре и се запита какво ли вижда Дейвид, като я погледне. Чудеше се коя всъщност е тя — сега се мъчи да бъде като Кей Маршал, в следващата минута като приятелите на Бри, кара бясно до реката, никъде не се чувства у дома си. Коя от тези й същности вижда Дейвид? Или пък за него тя е съвсем друга жена, онази, която всяка нощ спи до него? Тя самата, но не и такава, каквато е в собствените си очи. Не и такава, каквато я видя навремето, както и тя не виждаше у него мъжа, за когото се омъжи и всяка вечер се прибира, внимателно закача сакото си на стола и с рязък жест отваря вечерния вестник.

Избърса ръце и отиде да сложи лед на отеклата буза. От стрехата на гаража осарникът висеше разпарцалосан и празен. „Електролуксът“, клекнал на алеята за автомобили, си стоеше свързан към ауспуха на колата с дългия си надиплен маркуч — сребриста, блеснала на слънцето пъпна връв. Представи си как Дейвид се прибира, а осарника го няма, задният двор е украсен, тържеството е планирано съвършено до най-малката подробност. Ще се изненада, надяваше се тя, и ще е доволен.

Погледна часовника си. Време е да тръгва да вземе Пол. На задното стълбище поспря и затършува из чантата си за ключовете на колата. Някакъв странен шум откъм алеята за автомобили я накара да вдигне глава. Звучеше като жужене и отначало си каза, че е невъзможно вече да се измъкват. Но синкавият въздух бе кристално ясен. Жуженето прерасна в съскане, последвано от мирис на наелектризиран озон, на горящи жици. И всичко това, с недоумение осъзна Нора, идва от „Електролукса“. Бързо слезе по стъпалата. Стъпи на асфалтовата алея, протегна се сред ясния пролетен въздух, изведнъж прахосмукачката избухна, отскочи през моравата и така се тресна в оградата, че счупи една дъска. Синята машина падна насред рододендроните, а от нея се закълбиха талази мазен пушек и тя застена като ранено животно.

Нора замръзна с протегната ръка, застинала във времето като снимките на Дейвид, опитвайки се да проумее какво стана. Беше се откъснало парче ауспух. Като го видя, разбра — бензиновите пари са се натрупали във все още горещия двигател на прахосмукачката и тя е експлодирала. Сети се за Пол — алергичен към пчели, с глас на славей, той като нищо можеше да се озове на пътя й, ако си бе у дома.

Докато гледаше, една оса се изнесе от димящия ауспух и отлетя.

Това й дойде твърде много. Толкова усилия и въпреки цялата й изобретателност, осите ще избягат. Прекоси моравата. С бърз, непоколебим жест отвори прахосмукачката, пресегна се през талазите пушек да извади пълната с прахоляк и насекоми торбичка, затръшна я на земята и започна да я тъпче в безумен танц. Хартиената торбичка се сцепи по ръба и една оса се измъкна — Нора я стъпка. Бореше се заради Пол, но и за да разбере някак самата себе си. Страх те е от промяна, й каза Бри. Защо просто не си, каквато си? Да, но каква? Нора цял ден се пита. Каква да бъда? Навремето знаеше — беше дъщеря, ученичка, телефонистка на линия за извънградски и международни разговори, все роли, с които се справи с лекота и увереност. После стана годеница, млада съпруга и майка и откри, че тези думи са твърде слаби да изразят преживяното.

Дори след като се убеди, че всички оси от торбичката сто на сто са умрели, Нора продължи да танцува върху разпердушинената торбичка, бясна и напрегната. Нещо ставаше, нещо се бе променило в света и в сърцето й. Същата нощ, докато сградата на школата за запасни офицери в университетския двор догаряше до основи с ярки, лумнали като цветя в топлата пролетна нощ пламъци, Нора щеше да сънува оси и пчели — огромни, призрачни, мъхнати пчели, понесли се сред високи треви. На другия ден щеше да купи нова прахосмукачка, без дори да споменава на Дейвид за случилото се. Щеше да откаже запазения от Кей смокинг за благотворителния концерт и да приеме работата. Блясък, да, и приключение, и собствен живот.

Всичко това щеше да се случи, но в момента цялото й съзнание бе погълнато от движенията на краката й и торбичката, която малко по малко се превръща в мръсна пихтия от крилца и жила. В далечината тълпата протестиращи реве и усилващият се рев прелетя през ясния пролетен ден до нея. Слепоочията й пулсираха. Каквото се случваше там, се случваше и тук в собствения й тих заден двор, в тайните кътчета на сърцето й — експлозия, нещо, след което животът никога няма да е същият.

Една-единствена оса избръмча край алената азалия и гневно отлетя. Нора отстъпи от подгизналата хартиена торбичка. Замаяна, съвършено трезва, тя прекоси моравата и затърси опипом ключовете. Качи се в колата, като че нищо не се е случило и потегли да прибере сина си.

II

— Тате! Татко!

Като чу гласа на Пол и бързите му леки стъпки по стъпалата към гаража, Дейвид вдигна глава от листа хартия, върху който тъкмо се появяваха образи.

— Момент! — подвикна той. — Минутка, Пол! — Но докато го изричаше, вратата рязко се отвори широко и стаичката се обля в светлина. — По дяволите! — Дейвид гледаше как хартията бързо потъмнява и образът изчезва при внезапно нахлулата светлина. — Да му се не види, Пол, не съм ли казвал хиляди, милиони, безчет пъти да не влизаш, когато свети червената лампа?

— Извинявай. Съжалявам, тате.

Опомнил се, Дейвид пое дълбоко дъх. Пол бе едва на шест и както стоеше на прага, изглеждаше съвсем мъничък.

— Няма нищо, Пол. Влизай. Съжалявам, че викнах.

Клекна и протегна ръце, а Пол се впусна към него и за миг положи глава на рамото на баща си, а щръкналата му току-що подстригана косичка го погали по врата. Бе слабичко, жилаво и силно момче, същински живак — мълчалив, нащрек, готов на всекиго да угоди. Дейвид го целуна по челото, съжаляваше, че избухна, и се изненада колко елегантни и съвършени са плешките на момчето, разперени като крила под пластове кожа и мускули.

— Добре. Какво толкова важно има? — попита той и приседна на пети. — Какво е толкова важно, че да съсипеш снимките ми?

— Тате, виж! — откликна Пол. — Виж какво намерих!

Отвори юмруче. Върху дланта му лежаха няколко плоски камъчета, колкото копче, като дискове с дупка в средата.

— Страхотни са! — каза Дейвид и взе едно. — Къде ги намери?

— Вчера с Джейсън ходихме до фермата на дядо му. Там има поточе и трябва да внимаваш, защото миналото лято Джейсън намерил една отровна змия, но сега е студено за змии и ние нагазихме в поточето и ги намерих точно до брега.

— Не думай! — Дейвид опипа фосилите, леки и крехки, от хилядолетия, в които времето е застинало по-ясно отколкото на снимка. — Тези фосили някога са били от морска лилия, Пол. Виж, преди много години част от Кентъки била дъно на океан.

— Сериозно? Страхотно. Има ли картинка в енциклопедията на скалите?

— Може и да има. Само да пооправя, и ще проверим. Колко време имаме? — додаде той и като пристъпи към вратата на тъмната стаичка, погледна навън. Беше хубав пролетен ден, въздухът бе топъл и нежен, а дрянът около градината от край до край бе нацъфтял. Нора бе подредила маси, застлани с пъстроцветни покривки. Беше наредила чинии и пунш, столове и салфетки, вази с цветя. От един кол, забучен в средата на задния двор край стройна топола, се развяваха разноцветни панделки — обичайна украса за първомайски танци. Всичко бе направила сама. Дейвид предложи да й помогне, но тя каза, че не й трябва помощ. Не ми се пречкай, каза тя. Така най-добре ще помогнеш. И той така и направи.

Върна се в тъмната стаичка, хладна и потайна, с мъждива червена светлина и парлив мирис на химикали.

— Мама се облича — отговори Пол. — И аз не бива да се цапам.

— Това си е направо заповед — отбеляза Дейвид и приплъзна шишетата с фиксатор и проявител на висока полица, да не ги стига Пол. — Върви вкъщи, аз веднага идвам. Ще проверим за морските лилии.

Пол изтича по стълбите, а Дейвид се загледа след него как подскача по тревата и вратата с мрежата се затръшва зад гърба му. Изплакна тавичките и ги остави да изсъхнат, после извади лентата от проявителя и я сложи настрана. В тъмната стаичка бе спокойно, хладно и тихо и преди да тръгне след Пол, Дейвид остана за малко в нея. Навън покривките на масите потрепваха от лекия ветрец. Празнични, изплетени от хартия, майски кошнички с пролетни цветя украсяваха всяка чиния. Предния ден, на самия празник, Пол разнасяше подобни кошнички из квартала, окачваше ги на всяка врата, почукваше и хукваше да се скрие, като надничаше как стопаните ги намират. Идеята бе на Нора — израз на нейната артистичност, енергичност и въображение.

Тя беше в кухнята с престилка върху кораловия копринен тоалет и украсяваше едно плато месо с магданоз и доматчета чери.

— Всичко наред ли е? — запита той. — Дворът изглежда прекрасно. Да ти помогна ли с нещо?

— Облечи се! — предложи тя и хвърли поглед към часовника. Избърса ръце в хавлиена кърпа. — Но преди това би ли сложил това плато в хладилника долу? Вече е готово. Благодаря.

Дейвид пое платото и усети хладината на стъклото.

— Толкова работа — отбеляза той. — Защо не поръчваш кетъринг за такива тържества?

Каза го, за да прояви съпричастност, но Нора само поспря, начумерена, упътила се към вратата.

— Защото така ми харесва — отвърна тя. — Да го измисля, да приготвя всичко. Защото ми доставя огромно удоволствие от нищото да сътворя нещо красиво. Аз имам много дарби — хладно добави тя, — независимо дали ти го осъзнаваш.

— Не това имах предвид — въздъхна Дейвид. Напоследък бяха като две планети, които кръжат в орбита около едно и също слънце, без да се сблъскват, но и без да се приближават. — Просто си мислех, че няма защо да се нагърбваш с всичко. Наеми кетъринг и хора. Можем да си го позволим.

— Не е до парите — поклати глава тя и излезе навън.

Дейвид остави платото и се качи да се избръсне. Пол го последва в банята и седна на ръба на ваната. Говореше бързо и оживено и потропваше с токовете на обувките си по порцелана. Обичаше фермата на Джейсъновия дядо, там бе помагал да издоят крава и дядото на Джейсън му бе дал да пийне още топло мляко, с привкус на трева.

Дейвид насапуниса мека четка, с удоволствие заслушан в сина си. Острието на бръснача плавно се плъзна и остави чисти ивици по кожата му, хвърляйки трепкащи слънчеви зайчета по тавана. За миг му се стори, че целият свят е спрял и застинал — галещият пролетен въздух, уханието на сапун, развълнуваният глас на сина му.

— Навремето доях крави — рече Дейвид. Подсуши лице и се пресегна за ризата. — Можех дори да цръкна струйка мляко право в устата на котката.

— Като таткото на Джейсън! Джейсън ми харесва. Ще ми се да ми беше брат.

Докато си слагаше вратовръзката, Дейвид наблюдаваше отражението на Пол в огледалото. Сред тишината, нарушавана от капещия кран на мивката, тихото тиктакане на часовника и прошумоляването на тъкан, мислите му го отнесоха към дъщеря му. На всеки няколко месеца, докато прехвърляше служебната си поща, попадаше на характерния почерк на Каролайн. Първите писма пристигаха от Кливланд, но с марки откъде ли не. Понякога имаше и нов номер на пощенска кутия — все от различни места, огромни безлични градове — и тогава Дейвид неизменно й изпращаше пари. Така и не се опознаха, но с годините писмата й ставаха все по-интимни. Последните сякаш бе откъснала от дневника си и започваха със Скъпи Дейвид или просто Дейвид, а мислите й се изливаха като порой. Понякога хвърляше писмата, без да ги отваря, но всеки път ги изравяше от кошчето за боклук и бързо-бързо ги изчиташе. Държеше ги в кантонерката в тъмната стаичка, за да знае във всеки момент къде са. Там Нора нямаше как да ги намери.

Веднъж, преди години, когато пристигнаха първите писма, Дейвид се качи в колата и кара осем часа до Кливланд. Три дни обикаля града, изучава телефонни указатели, разпитва из болници. В централната поща едва-едва докосна малката месингова дръжка на кутия номер 621, но директорът отказа да му каже името и адреса на притежателя й. Тогава ще стоя тук и ще чакам, каза Дейвид, но мъжът просто сви рамене. Ами чакайте, отвърна той. Но по-добре си вземете и храна. Някои кутии не ги отварят и със седмици.

Накрая се предаде и се прибра и дните се занизаха, а Фиби растеше без него. Всеки път заедно с парите изпращаше и бележка, молеше Каролайн да му пише къде живее, но не кой знае колко настоятелно, нито нае частен детектив, както понякога си мислеше, че трябва да направи. Чувстваше, че то трябва да дойде от нея — желанието да я открият. Вярваше, че иска да я намери. Вярваше, че намери ли я, оправи ли веднъж нещата, ще успее да каже истината на Нора.

И с тази си вяра се събуждаше и отиваше в болницата. Оперираше, оглеждаше рентгенови снимки, прибираше се, косеше моравата и играеше с Пол — животът му бе пълен. И въпреки това, на всеки няколко месеца, току се стряскаше нощем, сънувал как Каролайн Гил го гледа втренчено от вратата на клиниката или от другия край на черковния двор. Събуждаше се, цял разтреперан, обличаше се и отиваше в болницата или в тъмната стаичка, където пишеше статии или приплъзваше снимки във ваничката с химикали, загледан как върху празния лист се появяват образи.

— Тате, забрави за фосилите — каза Пол. — Обеща да провериш.

— Да, вярно — наложи си да се върне в настоящето и подръпна възела на вратовръзката си. — Така е, сине. Обещах.

Двамата слязоха в кабинета и разгърнаха познатата книга на бюрото. „Фосилът е криноид от дребно морско животинче с тяло като цвете. Наподобяващите копчета камъчета навремето са били плоскости, оформящи стеблена колона.“ Дейвид сложи ръка на гърба на Пол и почувства плътта му, толкова топла под дланта си и толкова жизнена, усети и крехките му гръбначни прешлени.

— Ще ида да ги покажа на мама — каза Пол. Грабна фосилите, хукна през къщата и излезе през задната врата. Дейвид си сипа питие и застана до прозореца. Вече бяха дошли неколцина гости и се разхождаха по тревата — мъжете в тъмносини сака, а жените — същински ярки пролетни цветя, в розово, наситено жълто и пастелно синьо. Нора сновеше сред тях, прегръщаше жените, ръкуваше се, представяше ги. Когато се запознаха, беше мълчалива, спокойна, сдържана и нащрек. Тогава за нищо на света не би си я представил толкова словоохотлива, спокойна, да открива тържество, което е организирала сама до най-малката подробност. Докато я наблюдаваше, го изпълни някакъв копнеж. По какво? Може би по живота, който можеха да имат. Като я гледаше как се смее на моравата, като че ли бе щастлива. Но Дейвид знаеше, че този успех няма да е достатъчен, няма да трае и ден. До вечерта вече ще се е захванала със следващото си начинание и ако се събуди посред нощ, и прокара ръка по извивката на гърба й, с надеждата да я разбуди, тя ще промърмори, ще хване ръката му и ще се обърне на другата страна, без изобщо да се събуди.

Пол бе на люлката и летеше високо към небето. Беше си окачил криноидите на връвчица на врата. Те се извисяваха и спускаха, отскачайки от гърдичките му, и от време на време се удряха във веригите на люлката.

— Пол — извика Нора и гласът й ясно отекна. — Пол, свали това нещо от врата си. Опасно е.

Дейвид взе питието си и излезе навън. На моравата пресрещна Нора.

— Недей — каза той тихо, с ръка на рамото й. — Той сам си го направи.

— Знам. Нали аз му дадох връвчицата. Но може да го носи после. Ако се подхлъзне, както си играе и тя се заплете, може да го удуши.

Беше много напрегната и той дръпна ръката си.

— Едва ли — искаше му се да може да заличи загубата им и онова, което им бе причинила тя. — Нора, нищо лошо няма да му се случи.

— Няма как да си сигурен.

— Дори така да е, Нора, Дейвид е прав.

Гласът прозвуча иззад тях. Дейвид се обърна и видя Бри, чиято необузданост, пламенност и красота профучаваха като вятър из къщата им. Беше с пролетна рокля от ефирна материя, която сякаш се носеше около нея, докато се движи. Вървеше, хванала за ръка млад мъж, по-нисък от нея, гладко обръснат, с къса рижава коса, по сандали и с разкопчана риза.

— Ама, Бри, сериозно, като нищо може да се закачи и да се задуши — настоя Нора и също се обърна.

— Той просто се люлее — спокойно каза Бри, а Пол полетя право срещу небето, отметнал глава назад с озарено от слънцето лице. — Виж колко е щастлив. Не го спирай и не му внушавай страхове. Дейвид е прав. Нищо лошо няма да се случи.

Нора се насили да се усмихне.

— Няма ли? Че то дори светът може да свърши. Ти сама го каза вчера.

— Само че това беше вчера — отговори Бри. Хвана Нора за ръка и двете си размениха няколко погледа, за момент толкова близки, сякаш наоколо им не съществува нищо и никой. Дейвид ги гледаше с копнеж и внезапно го връхлетяха спомени за собствената му сестра, как двамата се криеха под масата в кухнята и надзъртаха през гънките на мушамата, сподавяйки смеха си. Спомни си очите и топлината на ръката й и колко щастлив бе, когато бяха заедно.

— Какво стана вчера? — запита Дейвид и избута спомена някъде дълбоко в съзнанието си, но Бри не му обърна внимание, унесена в разговор с Нора.

— Извинявай, сестричке — каза тя. — Вчера всичко бе малко налудничаво. Бях поизлязла от релси.

— И аз съжалявам — отговори Нора. — Радвам се, че сега си тук.

— Какво стана вчера? Бри, беше ли при пожара? — отново се обади Дейвид. През нощта двамата с Нора се събудиха от виещи сирени, парлива миризма на пушек и странно сияние в небето. Излязоха и заедно със съседите си останаха на моравата в тишината на мрака, докато глезените им не се намокриха от росата, а при университета сградата на школата за запасни офицери гореше. Протестите нарастваха от дни, във въздуха се носеше все по-силно напрежение, невидимо, но истинско, а в градовете по река Меконг се сипеха бомби и хора тичаха, сгушили умиращите си деца в ръце. Сега отвъд реката в Охайо четирима студенти лежат мъртви. Но никой не би си представил подобно нещо в Лексингтън, щата Кентъки — коктейл „Молотов“, горяща сграда и улици, пълни с полицаи.

Бри се обърна към него с полюшваща се по раменете дълга коса и поклати глава.

— Не. Аз не бях там, но Марк беше — усмихна се тя на младия мъж до себе си и плъзна елегантната си ръка по неговата. — Това е Марк Бел.

— Марк се е бил във Виетнам — допълни Нора. — Тук е, за да протестира срещу войната.

— Аха — рече Дейвид. — Агитатор.

— Мисля, че е протестиращ — поправи го Нора и махна към моравата. — Ето я Кей Маршал — каза тя. — Ще ме извините ли?

— Протестиращ, значи — повтори Дейвид, загледан как Нора се отдалечава, а вятърът леко полюшва ръкавите на копринения й костюм.

— Точно така — потвърди Марк самоиронично и натъртено, с едва познат акцент, който напомни на Дейвид гласа на баща му, нисък и мелодичен. — В безспирно преследване на равенство и справедливост.

— Даваха ви по телевизията — спомни си изведнъж Дейвид. — Снощи. Произнасяхте реч. Да. Сигурно се радвате на пожара.

Марк сви рамене.

— Не се радвам. Не съжалявам. Просто се случи, това е. Ние продължаваме.

— Защо си толкова язвителен, Дейвид? — впери зелените си очи в него Бри.

— Не съм — отрече Дейвид, но още докато го изричаше, си даде сметка, че всъщност е. Осъзна и че е започнал да затъмнява и удължава гласните, подмамен от дълбоката притегателна сила на езика, познат и смайващ, леещ се като вода говор. — Просто искам да науча повече. Откъде сте? — попита той Марк.

— От Западна Вирджиния. Близо до Елкинс. Защо?

— Просто любопитство. Навремето родителите ми живееха там.

— Не знаех, че си живял в Западна Вирджиния, Дейвид — обади се Бри. — Мислех, че си от Питсбърг.

— Родителите ми живееха край Елкинс. Преди много години.

— Така ли? — Марк го погледна вече не толкова наежен. — В мините ли са работили?

— Понякога, през зимата. Имаха ферма. Животът им бе труден, макар и не толкова тежък като в мините.

— Запазиха ли земята си?

— Да. — Дейвид си представи къщичката, която не бе виждал от близо петнайсет години.

— Чудесно. А баща ми продаде дома ни. След пет години умря в мините и нямаше къде да отидем. Никъде. — Марк горчиво се усмихна и се замисли. — Наминаваш ли там?

— Отдавна не съм ходил. А ти?

— Не. След Виетнам отидох в колеж. В Моргантаун, по закона за военните. Чувствах се странно, като се върнах. Хем съм оттам, хем мястото ми не бе там, ако ме разбираш. Когато заминах, не мислех, че е въпрос на избор. Но се оказа, че е.

Дейвид кимна.

— Разбирам — каза той. — Добре те разбирам.

— Е — обади се Бри след дълго мълчание. — Ето ви сега тук. Вече не издържам, умирам от жажда — додаде тя. — Марк? Дейвид? Какво ще кажете за едно питие?

— Ще дойда с теб — каза Марк и протегна ръка към Дейвид. — Светът е малък, нали? Радвам се, че се запознахме.

— Дейвид е загадка за всички ни — рече Бри, придърпвайки го настрани. — Питай Нора.

Дейвид ги наблюдава как се сливат с пъстроцветното полюшващо се множество. Най-обикновена среща, а изпита особено вълнение, сякаш са го изложили на показ и е уязвим, а миналото му се надигна като море. Всяка сутрин заставаше на прага на кабинета си в болницата и оглеждаше простичкия чист свят — прилежно подредени инструменти, идеално изгладено бяло платно върху кушетката за прегледи. По всички външни белези той бе успял, но никога не изпита, както се бе надявал, гордост и увереност. Това е то, бе казал баща му, като затръшна вратата на камиона и застана на тротоара край автобусната спирка в деня, в който Дейвид замина за Питсбърг. Сигурно повече няма да те видим, тръгваш по широкия свят. Вече едва ли ще намериш време за такива като нас. А Дейвид, застанал на тротоара сред падащите листа в ранната есен, изпита дълбоко отчаяние, защото дори в онзи миг усети, че баща му е прав — каквито и да бяха намеренията му, колкото и да ги обичаше, животът му щеше да го отведе надалеч.

— Дейвид, добре ли си? — запита Кей Маршал. Тя идваше към него с ваза бледорозови лалета, а всяко листенце на цветовете нежно като края на бял дроб. — Сякаш си на светлинни години оттук.

— А, Кей — откликна той. По нещо му напомняше на Нора, по онова усещане за самота, което прозира под грижливо лъсната повърхност. Веднъж, на друго празненство, се напи и го последва в тъмното преддверие, плъзна ръка по врата му и го целуна. Стъписан, той отвърна на целувката й. Този миг отлетя и макар често да си мислеше за хладината на устните й при неочаквания допир, видеше ли я, все се питаше дали всъщност се бе случило. — Ослепителна както винаги, Кей — вдигна той чаша към нея. Тя се усмихна, засмя се и отмина.

Прекоси хладния гараж и се качи горе за фотоапарата, взе го от шкафа и го зареди с нов филм. Гласът на Нора се извисяваше над множеството и Дейвид си спомни усещането, когато сутринта докосна гладката извивка на гърба й. Спомни си и споделения между нея и Бри миг — колко близки са двете и как той никога няма да изпита подобна близост с нея. А толкова го искам, помисли си той и преметна апарата на врата си. Искам го.

Тръгна покрай насъбралото се множество, усмихваше се, поздравяваше, ръкуваше се с гостите, оттегляше се от един или друг разговор, за да улови някой момент от празненството. Спря пред лалетата на Кей и фокусира обектива в близък кадър, като си мислеше колко много приличат на нежната тъкан на белите дробове и колко интересно ще е да сложи в рамка снимки на цветята и на дробове. Хрумна му, че по някакъв неразгадаем начин човешкото тяло е съвършено отражение на околния свят. Постепенно тази идея го погълна и суматохата от тържеството остана някъде далеч, докато се съсредоточаваше върху цветята, но го сепна дланта на Нора върху ръката му.

— Остави апарата — рече тя. — Моля те. Дейвид, празник е.

— Тези лалета са невероятни — поде той, но не можеше да го обясни, не можеше да изрази с думи защо тези образи толкова го завладяват.

— Празник е — повтори тя. — Ако искаш, може и да го пропуснеш и просто да си снимаш, но може и да си вземеш питие и да се присъединиш.

— Имам питие — той посочи чашата си. — Нора, никой няма нищо против да направя няколко снимки.

— Аз имам. Не е прилично.

Говореха тихо и през цялото време усмивката не слезе от лицето й. Изглеждаше спокойна — кимаше и махаше на някого на моравата. Но Дейвид усещаше напрежението и потиснатия й гняв.

— Толкова се старах — продължи тя. — Всичко организирах. Приготвих толкова храна. Дори с осите се справих. Защо просто не се отпуснеш и не се позабавляваш?

— Кога разруши осарника? — запита той в опит да подеме безопасна тема и огледа гладките чисти стрехи на гаража.

— Вчера. — Показа му китките си с бледочервени подутини. — Не исках с Пол да се излагате на опасност с вашите алергии.

— Хубаво празненство — отбеляза той. Спонтанно взе китката й и целуна отока от ужилването. Тя го погледна с ококорени, учудени очи, в които припламна удоволствие, после отдръпна ръка.

— Дейвид — нежно каза тя, — за бога, не тук. Не сега.

— Ей, тате — извика Пол и Дейвид се огледа за сина си. — Мамо, тате, вижте ме. Вижте ме!

— На дивата череша е — каза Нора, като вдигна ръка да прикрие очите си от слънцето и посочи към края на моравата. — Ето го, горе, насред дървото. Как се е качил дотам?

— Сто на сто се е покатерил от люлките. Хей! — подвикна Дейвид и помаха на Пол.

— Веднага слизай! — викна Нора. — Ще ми скъса нервите — обърна се тя към Дейвид.

— Той е просто дете — отвърна Дейвид. — Всички деца се катерят по дървета. Нищо му няма.

— Ей, мамо! Тате! Помощ! — извика Пол, но когато вдигнаха очи към него, той се смееше.

— Помниш ли как викаше в магазина? — припомни си Нора. — Помниш ли как, когато още се учеше да говори, крещеше помощ сред стелажите? Хората си мислеха, че съм го отвлякла.

— Веднъж го направи и в клиниката — допълни Дейвид, — помниш ли?

Двамата се разсмяха. Дейвид се почувства щастлив.

— Остави апарата — рече тя с ръка на рамото му.

— Добре — отговори той. — Ще го оставя.

Бри отиде до украсения празничен кол и дръпна една царствена пурпурночервена панделка. Неколцина любопитни я последваха. Дейвид тръгна обратно към гаража, загледан в трептящите краища на панделките. Изведнъж дочу движение, шумолене на листа и оглушителен пукот от скършен клон. Видя Бри да вдига ръце и панделката се изхлузи от пръстите й. Възцари се дълга тишина, разтърсена от вика на Нора. Дейвид се обърна и зърна как Пол глухо тупна на земята, после отскочи леко по гръб, огърлицата от морски лилии се пръсна и скъпоценните криноиди се разпиляха по земята. Дейвид се спусна сред гостите и коленичи до Пол. Черните очи на момчето бяха изпълнени със страх. Вкопчи се в ръката на Дейвид. Опитваше се да си поеме дъх.

— Няма нищо — заговори Дейвид и го погали по челото. — Падна от дървото и дъхът ти секна, това е. Сега се отпусни. Поеми дъх. Ще се оправиш.

— Добре ли е? — Нора приклекна до него в кораловия си костюм. — Пол, съкровище, добре ли си?

Пол зяпна и се изкашля с насълзени очи.

— Боли ме ръката — рече той, когато успя да проговори. Беше пребледнял, една синя веничка се открояваше на челото му и Дейвид усещаше какво усилие полага момчето да не се разплаче. — Много боли.

— Коя ръка? — попита Дейвид възможно най-спокойно. — Можеш ли да ми покажеш къде?

Беше лявата и когато Дейвид внимателно я повдигна, поддържайки лакътя и китката, Пол изпищя.

— Дейвид! — обади се Нора. — Счупена ли е?

— Ами, не съм сигурен — спокойно отговори той, макар да бе почти сто процента сигурен, че е. Положи внимателно ръката на Пол върху гърдите му, после сложи утешително длан на гърба на Нора. — Пол, сега ще те вдигна. Ще те отнеса до колата. Ще отидем в болницата, разбра ли ме? Ще ти покажа рентгена. — Бавно и внимателно той вдигна Пол. Синът му бе тъй лекичък в прегръдката му. Гостите отстъпиха да им направят път. Постави Пол на задната седалка, извади едно одеяло от багажника и го загърна.

— И аз идвам — рече Нора и седна на предната седалка.

— Ами гостите?

— Има купища и храна, и вино — каза тя. — Ще трябва сами да се оправят.

Поеха през ясния пролетен ден към болницата. От време на време Нора все още се заяждаше за нощта, когато роди, колко бавно и методично бе карал по пустите улици, но и днес дори и да искаше, не бе в състояние да натисне повече газта. Подминаха все още димящата сграда на школата за запасни офицери. Ивици пушек се виеха като черна дантела. Наоколо дрянът бе нацъфтял и мъничките му бледи цветчета се открояваха на фона на опушената черна стена.

— Имам чувството, че светът се срива — тихо каза Нора.

— Не сега, Нора — Дейвид хвърли поглед към огледалото за обратно виждане, за да види Пол. Беше притихнал, не се оплакваше, но по бледите му бузки се стичаха сълзи.

В спешното отделение Дейвид използва името си, за да ги приемат и направят рентгенова снимка на Пол по-бързо. Помогна на Пол да легне, остави Нора да му чете приказки от книжка, която бе грабнала пътьом от чакалнята, и отиде за снимките. Когато ги взе от оператора, забеляза, че ръцете му треперят, затова прекоси залите, странно притихнали в този прекрасен съботен следобед, и отиде в кабинета си. Зад него вратата се затвори и за миг Дейвид остана сам в мрака, опитвайки се да се съвземе. Знаеше, че стените са бледо морскозелени и бюрото му е отрупано с книжа. Знаеше, че в шкафовете със стъклени врати има тавички с грижливо подредени стоманени и хромирани инструменти. Но нищо не виждаше. Вдигна ръка и докосна нос с длан, но дори от толкова близо не виждаше собствената си плът, само я усещаше.

Потърси опипом ключа на лампата и тя веднага реагира при допира му. Екран, вграден в стената, запулсира и след това заля стаята с ярка нетрепваща светлина, на която всичко загуби цвят и избледня. Срещу струящата светлина имаше негативи от предишната седмица, подредени последователно според точно премерена светлина, всеки с малко по-различен контраст. Вълнуваше се от прецизността, която постигна, и как образите не наподобяват толкова части от човешко тяло, колкото други неща — разклонена чак до земята светкавица, реки, понесли тъмните си води, потрепваща морска шир.

Ръцете му направо се тресяха. Наложи си да поеме няколко пъти дълбоко дъх, после свали негативите и пъхна снимката на Пол под скобата. Малките кости на сина му — стабилни, но и крехки — се очертаха ужасяващо ясно. Дейвид прокара пръсти по обляния в светлина образ. Толкова красиви са костите на малкото му синче — матови, но облени в светлина, прозирни силуети, понесли се в мрака на кабинета му, силни и деликатни като преплетени клони на дърво.

Нараняването бе съвсем обикновено — ясно се очертаваше правата линия от счупването на лакътната и лъчевата кост. Двете бяха успоредни и най-голямата опасност бе да не слепнат при заздравяването.

Перна леко лампата над екрана и тръгна обратно през залата, замислил се колко е красива вселената, спотаена в човешкото тяло. Преди години, в един магазин за обувки в Моргантаун, докато баща му пробваше работни обуща и се чумереше на етикетчето с цената, Дейвид стъпи на рентгенова машина, която снима ходилата му и превърна най-обикновените му пръсти в нещо призрачно, тайнствено. Погълнат от образа, той започна да изучава фееричните пръчици и сфери сред сенчестата светлина, които всъщност бяха неговите пръсти и пети.

Макар да го осъзна след години, това бе преломен момент. Съществуването на други светове — невидими, неизвестни, дори невъобразими — за него бе откровение. През следващите седмици, докато наблюдаваше как елените тичат и птиците отлитат, листата трептят и дивите зайци се шмугват неочаквано сред храсталаците, Дейвид се взираше и се мъчеше да съзре скритата им структура. Взираше се и в Джун — как присяда на стъпалата към верандата и спокойно изчушква грах или бели царевица, открехнала устни от усилието да се съсредоточи. Защото тя хем беше като него, хем не беше, а какво ги отличаваше, бе пълна загадка.

Сестра му — момичето, което обичаше вятъра, което се смееше при допира на слънчевите лъчи по лицето си и не се боеше от змии. Тя почина на дванайсет и сега вече не бе нищо повече от спомен за любов — просто купчина кости.

А дъщеря му вече шест години ходи из белия свят, но той не я познава.

Когато се върна в стаята, Нора бе гушнала Пол в скута си, макар той да бе голям за подобна прегръдка, а той неловко бе положил главичка на рамото й. Ръката му потрепваше в леки конвулсии от травмата.

— Счупена ли е? — веднага попита тя.

— Да, опасявам се, че е счупена — каза Дейвид. — Ела да видиш.

Плъзна рентгеновата снимка на светлинната маса и показа потъмнелите линии на счупването.

Говорят за скрити скелети, за костелив орех, играят на ядец и чупят пилешката кост. Но костите са живи, те растат и се променят и счупят ли се, могат отново да се съединят.

— Вечно бях нащрек заради пчелите — каза Нора, докато преместят Пол на кушетката за преглед. — Искам да кажа, заради осите. От осите се отървах, а сега това.

— Беше злополука — отвърна Дейвид.

— Знам — рече тя, готова да заплаче. — Там е цялата работа.

Дейвид не каза нищо. Беше извадил каквото му трябва за отливката и се съсредоточаваше да нанесе гипса. Отдавна не го бе правил — обикновено той наместваше костта, а другото оставяше на сестрата — и сега му се стори успокоително. Ръчичката на Пол бе малка и отливката постепенно побеля, като избеляла черупка, бяла и примамлива като лист хартия. За няколко дни ще посивее и ще се покрие с ярки детски графити.

— Три месеца — каза Дейвид. — След три месеца ще свалим гипса.

— Но това значи почти цялото лято — откликна Нора.

— Ами Малката лига? — запита Пол. — Ами плуването?

— Никакъв бейзбол, нито пък плуване. Съжалявам — каза Дейвид.

— Но с Джейсън трябва да играем в Малката лига.

— Съжалявам — рече Дейвид, а Пол избухна в сълзи.

— Каза, че няма страшно — намеси се Нора, — а сега ръката му е счупена. Просто така. Ами ако беше вратът? Или гръбнакът?

Изведнъж, покрай грижите за Пол, пък и от яд към Нора, го налегна умора.

— Да, можеше, но не е. Така че престани. Чу ли? Просто престани, Нора.

Пол бе притихнал и наострил слух, нащрек заради променения тон и интонация на гласовете им. Какво ли, питаше се Дейвид, ще запомни Пол от този ден? Представи си го в несигурното бъдеще, в един свят, в който може да идеш да протестираш и да се озовеш мъртъв с куршум във врата, и изпита страха на Нора. Тя има право. Всичко може да се случи. Сложи ръка на главата на Пол и усети острата му късо подстригана коса о дланта си.

— Съжалявам, тате — тихичко рече Пол. — Не исках да разваля снимките ти.

Дейвид се обърка, но след миг си спомни как кресна преди няколко часа, когато лампите в тъмната стаичка светнаха, а Пол стоеше стъписан с ръка на ключа, застинал от страх.

— О, не. Не, сине, не се сърдя за това, не се тревожи — докосна той бузата на Пол. — Снимките нямат значение. Просто сутринта бях уморен. Разбрахме ли се?

Пол прокара пръст по ръба на гипса.

— Не исках да те стряскам — продължи Дейвид. — Не се сърдя.

— Може ли да послушам през слушалките?

— Разбира се — Дейвид пъхна черните краища на стетоскопа си в ушите на Пол и клекна. Хладният метален диск постави на сърцето си.

С крайчеца на окото си забеляза как Нора ги гледа. Далеч от яркото оживление на тържеството, тя носи тъгата си като стиснат в длан черен камък. Толкова иска да я утеши, но не му идва на ум какво да каже. Де да имаше рентгенови очи за човешкото сърце — за сърцето на Нора и за своето.

— Ще ми се да беше по-щастлива — тихо каза той. — Да можех да сторя нещо.

— Не се притеснявай — отговори тя. — Не и за мен.

— Така ли? — Дейвид пое толкова дълбоко дъх, че Пол чу как в дробовете му нахлу въздух.

— Да. Вчера си намерих работа.

— Работа ли?

— Да. Работа. — И му разказа за туроператорската агенция и как ще работи до обед. Ще свършва навреме, за да взема Пол от училище. — Докато говореше, Дейвид усети, че тя отлита далеч от него. — Полудявам — изненадващо разпалено добави Нора. — Направо се побърквам с толкова свободно време. Работата ще ми помогне.

— Добре — каза той. — Чудесно. Щом толкова ти се ходи на работа, ходи. — Погъделичка Пол и се пресегна за отоскопа си. — Вземи — каза той. — Я надникни в ушите ми. Дали не съм забравил там някое птиче?

Пол се засмя и хладният метал се плъзна по слепоочието на Дейвид.

— Знаех си, че няма да ти хареса — обади се Нора.

— Какво имаш предвид? Казвам ти да приемеш работата.

— Имам предвид тона ти. Да можеше да се чуеш.

— А ти какво очакваше? — постара се да не повишава глас заради Пол. — Как да не го приема като обвинение!

— Щеше да е обвинение, ако се отнасяше за теб — отвърна тя. — Точно това не разбираш. Не става дума за теб. А за свободата. Да имам свой живот. Ще ми се да можеше да го разбереш.

— Свобода ли? — възкликна той. Пак е говорила със сестра си, на бас. — Кой според теб е свободен? Аз свободен ли съм?

Настана дълго мълчание и той бе благодарен на Пол, че го наруши.

— Птичета няма, тате. Само жирафи.

— Ами? Колко са?

— Шест.

— Шест! Боже мили! Я провери и другото ухо.

— Може и да не ми допадне работата — обади се Нора. — Но поне ще знам.

— Няма птички — рече Пол. — И жирафи няма. Само слонове.

— Слонове в ушния канал — прибра отоскопа Дейвид. — Я да си вървим у дома. — Насили се да се усмихне и се наведе да вдигне Пол заедно с новия гипс и всичко останало. Усети теглото на сина си и здравата му топла ръчичка около врата си. Остави се на мислите си и пак се запита какво ли би било, ако преди шест години бе взел друго решение. Тогава валеше сняг и той стоеше сред тишината, сам-самичък и в един решаващ миг промени всичко. Дейвид, пишеше Каролайн в последното си писмо, вече си имам приятел. Той е много внимателен, Фиби също е добре. Обича да лови пеперуди и да пее.

— Радвам се, че си си намерила работа — обърна се той към Нора, докато изчакваха асансьора във фоайето. — Не искам да усложнявам нещата. Но не вярвам, че няма нищо общо с мен.

Тя въздъхна.

— Няма — каза Нора. — Не ти се вярва, нали?

— Какво трябва да значи това?

— Ти се имаш за център на вселената — каза Нора. — Единствената неподвижна точка, около която всичко останало се върти.

Събраха нещата си и пристъпиха към асансьора. Навън денят бе все така прекрасен — безоблачен, слънчев късен следобед. Когато стигнаха дома си, гостите вече се бяха разотишли. Само Бри и Марк прибираха чинии с храна в къщата. Панделките от украсения за празника кол потрепваха на лекия ветрец. Апаратът на Дейвид лежеше на масата, а фосилите на Пол бяха на купчинка до него. Дейвид поспря и огледа моравата, осеяна със столове. Внесе Пол в къщата и го качи горе. Даде му вода и любимия му портокалов дъвчащ аспирин, приседна до него на леглото и хвана ръчичката му. Толкова е малка, ръчичката на Пол, толкова топла и жизнена. Припомни си заляните в светлина образи на костите му и го изпълни недоумение. Именно това копнее да улови с фотоапарата си — тези редки мигове, в които светът изглежда цялостен, понятен и всичко е заключено в един-единствен мимолетен образ. Недокосната вселена, стаила красота, надежда и движение — чиста, звънтяща поезия, също както тялото е поезия от кръв, плът и кости.

— Тате, прочети ми приказка — помоли Пол, а Дейвид се настани на леглото, прегърнал сина си, и запрелиства страниците на „Любопитният Джордж“, който лежи в болница със счупен крак. Долу Нора шеташе из стаите и чистеше. Вратата с мрежа срещу мухи се полюшваше насам-натам, насам-натам. Представи си я как минава през нея в костюм, запътила се към новата си работа и живот, в който за него няма място. Беше късно следобед и стаята бе окъпана в златиста светлина. Обърна страницата, с Пол в прегръдката си, усещайки топлината и равномерното му дишане. Вятърът поде пердетата. Навън кучешкият дрян е като ярък облак на фона на тъмните дъски на оградата. Дейвид остави за малко приказката и се загледа как белите цветчета се отронват и понасят във въздуха. Красотата им му навя утеха, но и тревога, и той се престори, че не забелязва колко приличат на сняг отдалеч.

III

Юни 1970 година

— Ама Фиби наистина има твоята коса — отбеляза Доро.

Каролайн докосна тила си, умислена. Бяха в източната част на Питсбърг, в една стара фабрика, превърната в предучилищна помощна школа. През високите прозорци струеше светлина и осейваше дъсчения под с петънца и шарки. Озаряваше и тънките кестеняви плитки на Фиби, която, застанала до една голяма дървена ракла, загребваше леща и я изсипваше в буркани. Шестгодишна, Фиби бе набита, със заоблени коленца и чаровна усмивка. Тъмнокафявите й, дръпнати очи бяха изящно изписани като бадемчета. Ръчичките й бяха малки. Тази сутрин бе с рокличка на розови и бели райета, която сама си избра и облече — наопаки. Беше и с розов пуловер, който предизвика невероятно оживление. Не ще и дума, на теб се е метнала. Лео, който почина преди близо година, обичаше да промърморва, а Каролайн неизменно се стъписваше — не толкова, че Лео намира генетична връзка там, където и дума не можеше да става за кръвно родство, а че вижда в нея жена с характер.

— Мислиш ли? — запита тя Доро и прокара пръсти по косата зад ухото си. — Мислиш ли, че косата й наистина е като моята?

— Разбира се. Абсолютно същата е.

Фиби бъркаше дълбоко сред кадифените лещени зрънца с ръце и се смееше с момченцето до нея. Вдигаше пълни шепи и оставяше зрънцата да изтекат между пръстите й, а момченцето, протегнало жълта пластмасова купичка, ги ловеше.

Останалите деца в школата приемаха Фиби, каквато е — приятелче, което обича синия цвят и плодов сладолед на клечка и да се върти шеметно в кръг — другите й чудатости тук никой не забелязваше. През първите седмици Каролайн бе нащрек, готова да се изправи срещу всяка подхвърлена реплика, каквито толкова често бе чувала по детски площадки, в магазина, в кабинета на лекаря. Ама че срам! О, това дете въплъщава най-страшните ми кошмари. Веднъж дори: Поне няма да живее дълго — това си е истинска благословия. Прибързани, невежи или жестоки, без значение, с годините подобни забележки бяха протъркали до кръв рана в сърцето на Каролайн. Но тук учителите бяха млади и ентусиазирани и родителите безмълвно последваха примера им — на Фиби може и да й коства повече усилие, може и да учи по-бавно, но като всички останали деца и тя ще се научи.

Момченцето изпусна купичката и по пода се разпиля леща, а то се втурна в преддверието. Фиби го последва с развети плитки, устремена към зелената стая със статив и купички боя.

— Чувства се чудесно — отбеляза Доро.

Каролайн кимна.

— Ще ми се от комисията по образованието да я видят тук.

— Имаш необорим довод и добър адвокат. Всичко ще е наред.

Каролайн погледна часовника си. От приятелки, със Сандра станаха политически съмишленички, а днес сдружението за равен старт на проблемни деца, с над 500 членове, ще поиска управителният съвет да допусне децата им в държавни училища. Изгледите бяха добри, но въпреки това Каролайн бе нервна. Толкова много зависеше от това решение.

Един малчуган се стрелна покрай Доро и тя нежно го хвана за раменете. Доро вече бе съвсем побеляла и тъмните й очи и гладката матова кожа изумително изпъкваха. Всяка сутрин плуваше, а наскоро се захвана и с голф. Каролайн често я улавяше да се усмихва, сякаш крие някаква тайна.

— Много ти благодаря, че дойде да ме отмениш — рече Каролайн, докато облече палтото си.

Доро махна с ръка.

— Няма нищо. Всъщност тук ми е къде по-приятно, отколкото да се боря с министерството за документите на баща ми. — Гласът й прозвуча напрегнато, но по лицето й пробяга усмивка.

— Доро, ако не те познавах толкова добре, щях да си помисля, че си влюбена.

Доро само се засмя.

— Ама че щура идея — рече тя. — А, като стана дума за любов, да очаквам ли Ал следобед? Нали е петък.

Изпъстрените в светлина и сенки чинари я успокояваха, като да бяха понесла се вода. Да, петък е, само че Каролайн не бе чувала Ал цяла седмица. Обикновено й се обаждаше, когато бе на път — от Колумбия, от Алабама, дори от Чикаго. Тази година на два пъти й предлага да се оженят и на два пъти сърцето й пламваше при мисълта за семейство, но и двата пъти отказа. При последното му идване се скараха. Държиш ме настрана, възропта той и си тръгна ядосан, без да се сбогуват.

— С Ал сме само добри приятели. Не е толкова лесно.

— Не ставай смешна — рече Доро. — От това по-просто няма.

Значи наистина е любов, помисли си Каролайн. Целуна Фиби по пухкавата бузка и пое със стария буик на Лео — черен, огромен, той возеше плавно, като по вода. През последната година от живота си Лео отмаля и прекарваше повечето дни във фотьойл до прозореца с книга в скута си, загледан към улицата. Един ден Каролайн го намери превит о две, със странно щръкнала бяла коса, а кожата му — дори устните — бледи като платно. Беше издъхнал. Разбра още преди да го докосне. Свали му очилата, положи пръсти на клепачите му и ги затвори. Щом отнесоха тялото, седна в стола му и се опита да си представи какъв ли е бил животът му — отвън, пред прозореца безмълвно се полюшват клони на дървета, а от горния етаж по тавана шарят нейните и стъпките на Фиби.

— О, Лео — изрече тя на глас сред пустата стая. — Съжалявам, че беше тъй самотен.

След погребението — без много шум, с куп професори по физика и канари от гардении, Каролайн предложи да се изнесе, но Доро не искаше и да чуе. Свикнах с теб. Свикнах с компанията ти. Оставаш. Малко по малко ще се справим.

Каролайн караше през града, който вече бе обикнала, този студен, цял в пясък, изумителен град с извисили се сгради и богато украсени мостове, с просторни паркове и сгушени из смарагдовите хълмове квартали. Намери свободно място да паркира в странична уличка и влезе в каменната, опушена от столетия въглищен дим сграда. Прекоси фоайето с високи тавани и плетеници по мозайката на пода и се качи на втория етаж. Дървената врата бе на тъмни петна, със замъглено стъклено прозорче и табелка с хванали патина месингови цифри — 304-Б. Пое си дълбоко дъх — не помнеше да е била толкова нервна от устните си изпити — и отвори тежката врата. Изненада се колко е занемарена залата. Огромна, издраскана дъбова маса, прозорци в облаци от прахоляк, през които денят навън изглеждаше безмълвен и див. Сандра вече седеше с още шест-седем членове на управителния съвет на сдружението. Каролайн се развълнува. В началото се събираха един по един — нейни и познати на Сандра от магазина, от автобуса, после се разчу и хората започнаха сами да ги търсят. Адвокатът им, Рон Стоун, седеше до Сандра, която бе опънала назад русата си коса, а лицето й бе сериозно и бледо. Каролайн седна на свободното място до нея.

— Изглеждаш уморена — прошепна тя.

Сандра кимна.

— Тим е с грип. Точно сега. Наложи се майка ми да дойде от Маккийспорт да го гледа.

Преди Каролайн да отговори, вратата рязко се отвори и членовете на Комисията по образование се занизаха един по един спокойни, като се шегуваха и здрависваха. Когато всички се настаниха и призоваха насъбралите се за тишина, Рон Стоун стана и се прокашля.

— Всички деца заслужават да получат образование — поде той познатите слова. Представи съвършено ясни, специфични доказателства: постоянен напредък, постигнати успехи. Но Каролайн наблюдаваше как лицата пред нея стават все по-безразлични, като маски. Представи си как Фиби седна предната вечер на масата, стиснала в ръка молив, и започна да пише буквите от името си — отзад напред, и изписа цялата страница — с разкривен почерк, но я изписа. Членовете на комисията прелистваха някакви книжа и се прокашляха. Когато Рон Стоун направи пауза, един млад мъж с тъмна, чуплива коса взе думата.

— Пламенните ви думи будят възхищение, мистър Стоун. Ние оценяваме всичко изтъкнато от вас, оценяваме и безрезервната всеотдайност на присъстващите родители. Но тези деца са със забавено умствено развитие и това изчерпва въпроса. Постиженията им, колкото и значими да са, се дължат на защитената среда, в която децата са с учители, които могат да им отделят допълнително, а вероятно и индивидуално внимание. Това според мен е от първостепенно значение.

Каролайн срещна погледа на Сандра. И това го бяха чували.

— „Умствено изостанали“ носи отрицателна оценка — с нетрепващ глас отговори Рон Стоун. — Тези деца наистина са със забавено развитие и никой не оспорва това. Но те не са глупави. Никой от присъстващите не може да каже какво биха постигнали те. Най-голямата надежда за тяхното израстване и развитие, както и за всички деца, е образователна среда без предрешени ограничения. Днес искаме единствено те да бъдат равнопоставени с останалите деца.

— Аха. Да, равнопоставеност. Само че нямаме средствата за това — намеси се друг слаб, оплешивяващ, белокос мъж. — За да бъдат всички равнопоставени, трябва да приемем всички такива деца, стотици умствено изоставащи, които ще залеят системата. Погледнете.

Той раздаде копия от някакъв доклад и се зае с анализ на разходите и ползите. Каролайн пое дълбоко дъх. Нищо няма да спечели, ако избухне. Една уловена между стъклата на старите прозорци муха зажужа. Каролайн отново си представи Фиби — толкова обично, ту умислено, ту възторжено дете. Намира какви ли не потулени неща, може да брои до петдесет и да се облича сама, да казва азбуката, без да се запъва. Може и да говори трудно, но в миг долавя настроението на Каролайн.

Ограничени, повтаряха гласовете. Ще залеят училищата. Ще бъдат в тежест на финансирането и на по-умните деца.

Изведнъж я налегна горчиво отчаяние. Те така и няма да проумеят каква всъщност е Фиби, тези мъже, те никога няма да видят у нея нещо повече, освен че е различна, че говори бавно и бавно научава нови неща. Как да им покаже каква е красивата й дъщеря — как, седнала на килимчето в хола, реди кула от кубчета, меката й косица се спуска покрай ушите, а лицето й е толкова съсредоточено? Как слага плоча на 45 оборота на малкия грамофон, който Каролайн й купи, и завладяна от музиката, танцува по гладкия дъбов под. Или как неочаквано слага пухкавата си ръчичка върху коляното й, ако Каролайн се умисли или разсее, погълната от света и неговите тревоги. Добре ли си, мамо?, казваше тя или просто: Обичам те. Как язди върху раменете на Ал вечер, как целува всеки, когото срещне, Фиби, която внезапно избухва и упорито държи на своето, но сутринта се облече сама и бе толкова горда.

Разговорът на масата вече се въртеше около цифри и сметки, и как промяна е невъзможна. Каролайн се изправи, цяла трепереше. В миг се стъписа, сякаш усети покойната си майка да й запушва устата с ръка. Сама не вярваше какво прави, как животът я е променил, каква е станала. Но връщане назад няма. Да бе, умствено изоставащите ще залеят училищата! Подпря длани на масата и зачака. Един по един мъжете млъкнаха и в залата се възцари тишина.

— Въпросът не е в цифрите — поде Каролайн. — Става дума за деца. Дъщеря ми е на шест годинки. Вярно, трябва й повече време да усвои нови неща. Но се научи на всичко, което умеят останалите деца — да пълзи, да ходи, да говори, да се обслужва в тоалетната, да се облича сама, както направи тази сутрин. В нея виждам едно малко момиченце, което иска да се учи и което обиква всеки срещнат. А в тази зала виждам хора, които май са забравили, че в тази страна се обещава образование на всяко дете, независимо от способностите му.

Известно време никой не проговори. Вятърът потрепваше по високия прозорец. Боята от бежовите стени бе започнала да се подкожушва и да се рони.

Тъмнокосият мъж любезно заговори.

— Аз… всички ние… сме дълбоко съпричастни с положението ви. Но има ли вероятност вашата дъщеря, или което и да било от тези деца, да усвои академични умения? И как ще повлияе това на собствената й представа за себе си? Ако зависи от мен, бих я насочил към някой полезен занаят.

— Тя е на шест годинки — повтори Каролайн. — Не е готова да учи занаят.

Рон Стоун напрегнато следеше диалога и в този момент се намеси.

— Всъщност — каза той, — това обсъждане отначало докрай измества основното. — Той отвори куфарчето си и извади дебела папка с документи. — Това не е просто въпрос на морал или на сметки. Става дума за закона. Това е петиция, подписана от тези и още петстотин родители, прикрепена към съдебен процес, заведен от социална група, от тези семейства, с искане на децата им да бъде разрешено да посещават държавни училища в Питсбърг.

— Говорите за закона за граждански права — вдигна глава белокосият мъж. — Не можете да се позовете на него. Искането ви не отговаря нито на буквата, нито на духа на този закон.

— Вие прегледайте документите — рече Рон Стоун и затвори куфарчето си. — Ще поддържаме връзка.

Отвън, на старото каменно стълбище, всички заприказваха в един глас — Рон бе доволен и умерено оптимистично настроен, но останалите преливаха от възбуда и един през друг прегръщаха Каролайн и й благодаряха за речта. Тя се усмихваше, отвръщаше на прегръдките, капнала от умора, но и искрено привързана към тези хора: естествено, Сандра, която все така минаваше веднъж в седмицата на кафе, Колин, която с дъщеря си бе събрала подписите под петицията, Карл, висок, жизнен мъж, чийто син бе умрял млад от сърдечни усложнения вследствие Синдрома на Даун и който им предостави канцеларията си в своя склад за килими. Допреди четири години, с изключение на Сандра, не познаваше никого от тях, но сега ги свързваха безчет разговори до сред нощ, редица битки и малки победи, и толкова надежда.

Все още възбудена от речта си, Каролайн пое обратно към школата. Фиби скочи от скупчилите се в кръг деца, втурна се към нея и я прегърна през коленете. Миришеше на мляко и на шоколад, а рокличката й тук-там бе поизцапана. Косата й бе като пухкаво облаче под дланта на Каролайн. Каролайн разказа накратко на Доро какво стана, грозните думи — залеят… в тежест… — все още звучаха в ушите й. Доро закъсняваше за работа.

— Ще поговорим довечера — докосна тя ръката й и стана.

На връщане денят бе красив — листата по дърветата и цъфналите люляци като носеща се пяна и пламък на фона на хълмовете. Предната нощ валя и сега небето бе безоблачно и ясносиньо. Каролайн паркира на алеята, разочарована, че Ал явно още не е пристигнал. С Фиби минаха под трепкащата сянка на чинарите и оглушителното жужене на пчели. Каролайн седна на стъпалата към верандата и пусна радиото.

Фиби започна да се бърши като вретено на меката трева с разперени ръце, отметнала глава назад, с лице към слънцето.

Каролайн се загледа в нея — още не можеше да се отърси от напрежението и язвителната горчивина от сутринта. Имаше основание да се надява, но след безчет дългогодишни битки да промени представите на света, бе станала предпазлива.

Фиби притича, захлупи ухото на Каролайн с шепи и й зашепна нещо тайно. Каролайн не чу думите, усети единствено задъхана, развълнувана струя въздух, после Фиби изтича пак на слънце и отново се завъртя в бледорозовата си рокличка. На слънцето в тъмните й коси проблясваха кехлибарени искри и Каролайн си припомни Нора Хенри под ярката светлина в клиниката. В миг я прониза тревога и съмнение.

Както се въртеше, Фиби се закова на място с разперени ръчички да запази равновесие. После извика и се впусна през моравата и по стълбите, където стоеше Ал. Гледаше в земята, с ярко опакован пакет в едната ръка за Фиби и букет люляк, който Каролайн знаеше, че е за нея, в другата.

Сърцето й потрепна. Ухажваше я търпеливо, упорито, неизменно и какъвто си бе едър и уравновесен, се отбиваше седмица след седмица с букетче цветя или друг подарък да ги зарадва, а лицето му излъчваше толкова искрена радост, че сърце не й даваше да го отпрати. Но тя бе резервирана, защото не можеше да се довери на тъй неочаквано пламнала любов, по тъй ненадейно появил се в живота й човек. Сега стоеше, грейнала от радост. А колко се притесняваше, че този път той може и да не се върне!

Разказа му всичко и той я изслуша, като поклащаше глава.

— Е, училището не е за всеки — рече той. — На мен поне не ми се нравеше много-много. Но Фиби е сладко хлапе и не бива да й забраняват да се учи.

— Искам тя да има своето място в света — каза Каролайн и в миг осъзна, че всъщност се съмнява не в любовта на Ал към нея, а в любовта му към Фиби.

— Скъпа, тя има своето място. Тук. Но, да, мисля, че си права. Мисля, че е редно да се бориш за нея с всички сили.

— Дано за теб седмицата е минала по-леко — забеляза тя сенките под очите му.

— А, все същото, все едно и също — отвърна той и седна на стъпалата до нея, взе една пръчка и започна да я бели. В далечината бръмчаха косачки, от малкото радио на Фиби долиташе „Обичай, обичай ме силно“. — Тая седмица навъртях към 3900 километра. А то си е рекорд, дори за мене.

Пак ще ми предложи, помисли си Каролайн. Това бе моментът — уморен от път, готов да се установи на едно място, ще ми направи предложение. Гледаше как сръчно ръцете му белят кората и се развълнува. Този път ще каже да. Но Ал не продума. Мълчанието толкова се проточи, че накрая тя почувства, че трябва да го наруши.

— Хубав подарък — кимна тя към тревата, където Фиби тичаше, а мрежата за пеперуди изписваше ярки дъги във въздуха.

— Един приятел в Джорджия я направи — отвърна Ал. — Страхотен човек е. Измайсторил цял куп за внуците си. Заприказвахме се в бакалията. Колекционира радиоприемници на къси вълни и ме покани да ги видя. Цяла нощ бъбрихме. Е, това му е хубавото да си все на път. Даа — продължи той, посегна към джоба на панталона си и извади бял плик. — Ето ти пощата от Атланта.

Каролайн взе плика, без дума да пророни. Знаеше, че вътре има няколко грижливо огънати в бял лист двайсетдоларови банкноти. Ал ги носеше от Кливланд, от Мемфис, от Атланта, от Акрон — все градове, откъдето минаваше често с камиона. Тя му каза само, че парите са за Фиби от баща й. Ал прие обяснението й без коментар, но Каролайн бе объркана. Понякога сънуваше, че обикаля из къщата на Нора Хенри, взема разни неща от полиците и шкафовете и ги слага в платнена торба, и е безкрайно щастлива, но изведнъж се натъква на Нора Хенри, застанала край прозореца, а по лицето й личи, че се е зареяла нанякъде в мислите си и е неутешимо тъжна. Събуждаше се, цяла разтреперана, ставаше, правеше си чаша чай и сядаше в тъмнината. Пристигнеха ли пари, ги внасяше в банка и до появата на следващия плик не се и сещаше за тях. И така за пет години спести близо 7000 долара.

Фиби все така тичаше след пеперуди, птички и слънчеви петна, а от радиото се лееха мелодични звуци. Ал си играеше с копчето на скалата за радиостанции.

— Хубавото на тоя град е, че винаги можеш да намериш музика. В някои забутани градчета, дето отсядам, се хваща само Топ четиридесет. А на тях времето им минава и заминава. — Той тихичко заприпява с песента по радиото.

— Нашите танцуваха на тази песен — каза Каролайн и в миг се пренесе на стъпалата на дома от детството си и невидима, наблюдава майка си в официална рокля да посреща гости на вратата. — Не се бях сещала от години за нея. Но честичко навиваха килима в хола в събота вечер, канеха още две-три двойки и танцуваха.

— Трябва някой път да идем на танци — рече Ал. — Обичаш ли да танцуваш, Каролайн?

Нещо у нея трепна, някакво вълнение. Не знаеше защо — дали заради напрегнатата сутрин, дали заради сияйния, искрящ ден и топлата ръка на Ал до нейните. Вятърът повяваше сред тополите и разкриваше сребристите гръбчета на листенцата.

— Защо да чакаме? — запита тя и стана с протегната ръка.

Той се смути, слиса се, но в миг стана, сложи ръка на рамото й и двамата се понесоха по моравата в такт с глъхнещата мелодия, сред шума от профучаващи автомобили. В косите й се вплетоха слънчеви лъчи, тревата бе мека под стъпалата й, както бе по чорапи, и двамата се движеха тъй леко, привеждаха се и се въртяха, а натрупаното от събранието напрежение се разсейваше с всяка стъпка. Ал се усмихна, притиснал я до себе си, а слънцето грееше във врата му.

Даа, помисли си тя, когато той я завъртя за пореден път, ще кажа да.

Слънчевите лъчи, отекващият смях на Фиби, топлите през роклята ръце на Ал на гърба й я изпълваха с наслада. Движеха се по тревата, обръщаха се в такт с музиката, която ги и свързваше. Профучаващите коли бяха осезаеми и утешителни като океана. Различни звуци, приглушени, подети сред долитащата мелодия в яркия ден. Отначало Каролайн не осъзна какво става. После Ал я завъртя и тя се закова на място. Фиби, коленичила в меката топла трева край хортензиите, вдигнала ръчички, от плач не можеше да изрече и дума. Каролайн хукна и като коленичи в тревата, заразглежда почервенелия оток на детската длан.

— Ужилила я е пчела — каза тя. — О, слънчице, знам, че боли.

Тя притисна лице в топлата коса на Фиби. Мека кожа, същинско кадифе, а гърдичките й се надигат и спускат и под тях равномерно тупти сърчицето й. Това няма как да прецениш, то не подлежи на определения, нито на обяснения — Фиби си е Фиби. Не може ей така, веднъж завинаги да отсечеш този е такъв, онзи — онакъв, това са човешки същества. От къде на къде някои си въобразяват, че знаят какво си преживял или какво ти предстои.

— Няма нищо, слънчице, всичко е наред — галеше тя Фиби по косата.

Но хлиповете на Фиби преминаха в хрипове, подобни на пристъпите от круп, от които страдаше като малка. Дланта й се подуваше, отече и цялата ръчичка, и пръстчетата. Каролайн усети всичко в нея да застива, дори в мига, в който скочи на крака и извика Ал.

— Побързай! — викна тя с все сили с неузнаваем глас. — Ал, тя е алергична.

Вдигна Фиби и като усети тежестта й, се сепна сащисана, защото ключовете й бяха в чантата на плота в кухнята и не може да отвори вратата с Фиби на ръце, а детето хриптеше все по-силно. Тогава се появи Ал, взе Фиби и затича към колата, а Каролайн някак изнамери ключовете — и ключовете, и чантата си. Натисна газта колкото посмя по градските улици. Когато стигнаха в болницата, Фиби вече дишаше с учестени, отчаяни хрипове.

Оставиха колата при входа и Каролайн се вкопчи в първата сестра, която зърна.

— Алергична реакция. Трябва ни лекар, веднага.

Сестрата бе вече на години, едра, с подпъхната в кок бяла коса. Поведе ги през стоманени врати и Ал внимателно, грижовно постави Фиби на една кушетка, Фиби вече се бореше за всеки дъх с леко посинели устни. И от стегналия гърдите й страх Каролайн дишаше тежко. Сестрата приглади косата на Фиби назад и докосна с върха на пръстите си вратлето да й премери пулса. И тогава Каролайн забеляза, че сестрата гледа Фиби с очите на доктор Хенри в онази снежна нощ преди толкова години. Забеляза как оглежда изящно дръпнатите очи, малките ръчички, които с все сила стискат мрежата, когато гони пеперуди, забеляза я и леко да присвива очи. Но тя не знаеше.

— Сигурни ли сте? — попита сестрата и като вдигна глава, погледите им се срещнаха. — Сигурни ли сте, че държите да повикам лекар?

Каролайн стоеше като вкаменена. Спомни си мириса на варени зеленчуци и деня, в който замина заедно с Фиби, както и безразличните изражения на мъжете от комисията по образование. В миг някаква бурна алхимична реакция преобразува страха й в неумолим, пронизителен гняв. Вдигна ръка да удари невъзмутимото, равнодушно лице на сестрата, но Ал хвана китката й.

— Извикайте лекар — обърна се тя към сестрата. — Веднага.

Ал прегърна Каролайн и я задържа в прегръдката си, и докато сестрата излезе, и когато лекарят дойде, докато Фиби задиша по-леко и бледността по бузките й малко по малко започна да изчезва. После отидоха заедно в чакалнята и седнаха на оранжевите пластмасови столове, хванали се за ръце, сред забързани сестри, гласове от болничната радиоуредба и плач на бебета.

— Можеше да умре — рече Каролайн. Спокойствието й се изчерпа и тя цяла се разтрепери.

— Но не умря — твърдо каза Ал.

Ръката му бе топла, голяма, утешителна. Бе толкова търпелив през всичките тези години, отново и отново се връщаше и казваше, че срещне ли добър човек, начаса го усеща. Казваше, че ще чака. Но този път отсъства две седмици, не една. Не се обади отникъде и макар както винаги да й донесе цветя, повече от половин година не подновяваше предложението си. Може да си се качи в камиона, да замине и да не се върне и тя да няма възможност да каже да.

Вдигна ръката му и целуна дланта — силна, загрубяла от мазоли, цялата набраздена. Той се обърна, сепнат от собствените си мисли, стъписан като че него са ужилили.

— Каролайн. — Гласът му прозвуча тържествено. — Искам да ти кажа нещо.

— Знам. — Тя сложи ръката му върху сърцето си и я задържа там. — О, Ал, аз съм ужасна глупачка. Разбира се, ще се омъжа за теб.

1977

I

Юли 1977 година

— Така ли? — попита Нора.

Бе легнала на плажа, а едрият пясък под бедрата й се приплъзваше и движеше. Всеки път, щом поемеше дълбоко дъх и издишаше, пясъкът под нея се разместваше. Слънцето прежуряше като искряща метална чиния по кожата й. Лежеше вече повече от час, наместваше се, преместваше се да се отпусне, но отпусне звучи саркастично, защото макар с цялото си същество да искаше да забрави всичко, не успяваше. В края на краищата това е нейната ваканция — спечели две седмици в Аруба за най-много продадени круизи в щата Кентъки за миналата година — и ето я, с полепнал по изпотените ръце и врат пясък, легнала неподвижно, притисната между слънцето и брега.

За да се разсее, не сваляше очи от Пол, който тичаше по брега — малка точица на хоризонта. Беше на тринайсет и през последната година се източи като фиданка. Висок и непохватен, той всяка сутрин тичаше, сякаш искаше да избяга от собствения си живот.

Вълни лениво се разбиваха о брега. Приливът наближаваше и скоро жарещото обедно слънце щеше да превали и Дейвид щеше да може да направи снимката, която толкова много искаше, едва на следващия ден. Кичур коса бе залепнал за устната й и я гъделичкаше, но си наложи да не помръдва.

— Чудесно — каза Дейвид и приведен над апарата, щракаше кадър след кадър. — Да, страхотно, това наистина е прекрасно.

— Опекох се вече — възропта Нора.

— Само няколко минути. Почти свърших. — Беше коленичил, а бедрата му се белееха, от зимата слънце не видели на фона на пясъка. Снимаше неуморно и с часове не излизаше от тъмната стаичка и закачаше снимки да съхнат по въжетата за пране, които бе опънал от стена до стена. — Мисли си за морето. Вълни по водата, вълни по пясъка. Ти си част от тях, Нора. Ще видиш на снимката. Ще ти покажа.

Тя не помръдваше под слънчевите лъчи и докато го наблюдаваше как работи, си спомни началото на брака им, когато дълго се разхождаха вечер през пролетта, хванали се за ръце, а въздухът ухаеше на орлови нокти и зюмбюли. Какво ли си представяше онази, по-младата Нора, докато се разхождаше сред мекия спокоен здрач и мечтаеше ли, мечтаеше? Във всеки случай не и този живот. През последните пет години Нора изучи всички тънкости на туристическия бизнес. Организира работата в агенцията, започна и да съпровожда групи. Изгради постоянна клиентела и се научи да примамва посетителите — приплъзваше лъскави брошури по бюрото, описваше до изумителни подробности места, които само бе мечтала да види. Беше станала експерт по проблеми, възникнали в последния момент — загубен багаж, тикнати бог знае къде паспорти, внезапни пристъпи на разстройство. Предходната година Пит Уорън се оттегли, а тя пое дълбоко дъх и изкупи агенцията. Сега всичко й принадлежеше — от най-долната тухла на сградата до кутиите с непопълнени самолетни билети в килера. Дните й бяха напрегнати, заети от сутрин до вечер, но я удовлетворяваха, макар всяка вечер да се прибираше в дом, потънал в тишина.

— И все пак не разбирам — каза тя, когато Дейвид най-сетне приключи и тя се изправи и отърси пясъка от краката, ръцете и косата си. — Защо ти е изобщо да ме снимаш, като се надяваш просто да се слея с пейзажа?

— Въпросът е в перспективата — вдигна поглед от апарата Дейвид. Косата му бе разрошена, а бузите и ръцете зачервени от обедното слънце. В далечината Пол бе завил и сега тичаше обратно към тях. — Въпросът е в това, какво очакваш. Погледнат ли снимката, хората ще видят плаж и стелещи се дюни. И после ще съзрат нещо странно, нещо познато в извивките на тялото ти, или ще прочетат заглавието и ще погледнат отново, ще се взрат да открият жената, която отначало не са забелязали, и тогава ще те съзрат.

Гласът му бе напрегнат, а вятърът откъм океана развяваше черните му коси. Това я натъжи, защото сега той говореше за фотографията, както навремето бе говорил за медицината, за сватбата им, със същите думи и същата интонация, които събуждаха безвъзвратното минало и я изпълваха с копнеж. С Дейвид говорите ли си за важни или пък за незначителни неща? — попита я веднъж Бри и Нора, стъписана, си даде сметка, че разговорите им се свеждат до повърхностни и неизбежни теми като домакинството и програмата на Пол.

Слънцето грееше в косите й и по нежната кожа между бедрата бяха полепнали едри песъчинки. Дейвид се бе улисал да прибира апарата си. Надяваше се тази ваканция-мечта да им върне споделяната някога близост. Именно затова лежеше часове наред на жарещото слънце, без да помръдне, докато Дейвид снимаше лента след лента, но вече трети ден бяха тук, а освен заобикалящия ги пейзаж, нищо не бе кой знае колко по-различно отколкото у дома. Всяка сутрин пиеха кафе в мълчание. Дейвид все си намираше работа — или снимаше, или отиваше за риба. Вечер четеше и се люлееше в хамака. А тя се разхождаше, подремваше, играеше голф и пазаруваше в ярките, скъпи и прескъпи магазини за туристи в града. Пол си свиреше на китарата и тичаше.

Нора прикри очи с ръка от слънцето и огледа златистата плажна ивица. Тичащата фигура приближи и се очерта по-ясно и тя видя, че това не е Пол, а един мъж — висок, строен, на около тридесет или четиридесет. Беше по сини найлонови шорти с бели кантове, без риза. По края на вече загорелите му от слънцето рамене се очертаваха до кръв изгорели ивици. Той се приближи и забави ход, после спря с ръце на кръста, запъхтян.

— Хубав апарат — отбеляза мъжът. После погледна Нора право в очите и добави: — Интересен кадър. — Започваше да оплешивява, очите му бяха тъмнокафяви и страстни. Усетила пламенния му поглед, Нора се извърна, а Дейвид заговори за вълни и дюни, пясък и плът, два взаимно изключващи се образа в едно.

Загледа се в плажа. Да. Там, едва видим, тичаше друг силует — синът й. Слънцето бе ослепително. След секунда-две се замая и малки сребристи мушици от светлина заискриха под клепачите й, надничайки в краищата им към гребените на вълните. Хауард — откъде ли е и кой го е кръстил Хауард, запита се тя. Двамата с Дейвид си приказваха оживено за бленди и филтри.

— Значи вие вдъхновявате това изследване — обърна се той към нея, за да я включи в разговора.

— Предполагам — отвърна тя, докато отърсваше пясък от китката си. — Не е добре за кожата — додаде тя, внезапно осъзнала, че в новия си бански костюм е почти гола. Вятърът вееше над нея и си играеше с косите й.

— Не, кожата ви е чудесна — отбеляза Хауард. Дейвид се ококори и я погледна, като че ли я вижда за пръв път, а Нора изпита победоносно вълнение. Виждаш ли?, идеше й да му каже. Имам чудесна кожа. Но впереният в нея изпитателен поглед на Хауард я спря.

— Трябва да видите и другите снимки на Дейвид — каза Нора и махна към бунгалото, скътано под извисилите се палми, от чиято дървена решетка на верандата се спускаха цветчета бунгевиля. — Донесъл си е албума. — Думите й бяха параван, но и покана.

— С удоволствие — отвърна Хауард и се обърна пак към Дейвид. — Изследването ви ме заинтригува.

— Разбира се — откликна Дейвид. — Останете за обяд.

Но Хауард имаше уговорена среща в града в един часа.

— Ето го и Пол — каза Нора. Пол тичаше с все сили по края на мократа ивица, стиснал зъби за последните стотина метра, а ръцете и краката му проблясваха сред леко стелещата се, потрепваща жега. Синът ми, помисли си Нора, и светът за миг се разгърна, беше го изпитвала и преди, и се сключи около простичкия факт, че него го има, че той съществува. — Синът ни — повтори тя към Хауард. — И той обича да тича.

— В добра форма е — отбеляза Хауард. Пол наближи и забави темпо. Щом стигна при тях, се сведе, отпусна ръце на колене и задиша дълбоко.

— Добро време — каза Дейвид, като погледна часовника си. Не го прави, помисли си Нора, но Дейвид сякаш не забелязваше как Пол се стяга, щом Дейвид подеме темата за бъдещето му. Недей. Но Дейвид продължи: — Ужасно е да го гледам как пропилява призванието си. Погледнете колко е висок. Представяте ли си какво би направил на игрището. Но той не ще и да чуе за баскетбол.

Пол вдигна очи, лицето му, изкривено в гримаса, а Нора усети дълбоко в нея да пламва познатото раздразнение. Защо Дейвид не проумее, че колкото повече му натяква за баскетбола, толкова повече Пол ще се опъва? Ако иска Пол да играе баскетбол, вместо да го кара, по-добре да му забрани.

— Обичам да тичам — изправи се Пол.

— Нищо чудно — рече Хауард и протегна ръка, — като си толкова добър.

Пол се ръкува, поруменял от задоволство. Кожата ви е чудесна, каза й той преди няколко минути. Нора се запита дали и по нейното лице всичко се чете тъй ясно.

— Заповядайте на вечеря — спонтанно предложи тя, насърчена от любезността на Хауард към Пол. Беше гладна, а и жадна, пък и от слънцето бе леко замаяна. — Щом не можете за обяд, елате на вечеря. Разбира се, доведете и съпругата си — додаде тя. — Елате с цялото си семейство. Ще накладем огън и ще си приготвим нещо на плажа.

Хауард се намръщи и се загледа в искрящата вода. Сключи ръце и ги сложи зад тила си да се протегне.

— За съжаление — поде той — тук съм сам. Нещо като уединение. Пред развод сме.

— Съжалявам — отговори Нора, въпреки че не съжаляваше.

— Тъй или инак, заповядайте — намеси се и Дейвид. — Нора е ненадмината, стане ли дума за вечерно празненство. Ще ви покажа и останалите снимки от серията, върху която работя. Посветена е на човешките възприятия. На трансформацията.

— Аха, трансформацията — повтори Хауард. — Това е моята стихия. С удоволствие ще дойда.

Дейвид и Хауард поговориха още малко, докато Пол крачеше край вълните да успокои дишането си, после Хауард си тръгна. След няколко минути, докато режеше краставица за обед, Нора го видя да върви в далечината по брега, в миг се скри, после пак се появи през развяното от бриза перде. Припомни си тъмния загар на раменете му, проникновените му очи и глас. В тръбите шуртеше вода — Пол си вземаше душ, долиташе и тихо шумолене на хартия — Дейвид подрежда снимки във всекидневната. С времето се пристрасти и неизменно виждаше и света, и нея като през фотографски обектив. Загубата на дъщеря им все още ги разделяше и животът и на единия, и на другия продължи белязан от нейното отсъствие. Понякога Нора дори се чудеше дали всъщност загубата им не е единственото, което ги задържа заедно. Изсипа кръгчетата краставица в купа за салата и започна да бели морков. В далечината Хауард бе като точица, после изчезна. Ръцете му бяха големи, припомни си ги тя, а дланите и кожичките около ноктите бледнееха на фона на загара му. Чудесна кожа, каза той и не откъсна очи от нейните.

След като обядваха, Дейвид задряма в хамака, а Нора легна на кревата под прозореца. Откъм океана духаше бриз и тя чувстваше, че кипи от жизненост, някак свързана чрез вятъра с пясъка и този плаж. Хауард бе най-обикновен човек, възмършав, започваше да оплешивява, но излъчваше завладяваща загадъчност, вероятно заради собствената й всепоглъщаща самота и копнеж. Представи си Бри — засмяна, как би й се радвала само.

Е, и защо не?, ще каже тя. Наистина, Нора, защо не?

Аз съм омъжена жена, отговаря Нора и се мести да погледне през прозореца ослепителния, вечно движещ се пясък, нетърпелива да чуе как сестра й я опровергава.

Нора, за бога, човек веднъж живее. Защо да се лишаваш от малко радост?

Нора стана, пристъпи тихо по старите изтъркани дъски и си сипа джин с тоник и лимонов сок. Седна на люлката на верандата, отдала се на бриза, загледана в задрямалия Дейвид, с чувството, че напоследък изобщо не го познава. Сред топлия ден зазвуча китарата на Пол. Представи си го седнал с кръстосани крака на тясното легло, свел глава, съсредоточен върху новата си китара „Алманза“, с която не се разделяше и която Дейвид му подари за последния рожден ден. Беше красив инструмент — с абаносов гриф, а гърбът и страничните дъски бяха от палисандрово дърво, с медни ключове. Колкото до Пол, Дейвид се стараеше. Вярно, натякваше му за спорта, но и намираше време да го води и за риба, и в планината, и неизменно търсеха камъни. Часове проучва за китарата, поръча я от една компания в Ню Йорк и лицето му сияеше в безмълвна радост, когато Пол почтително я извади от кутията. Сега го погледна, както бе заспал в другия край на верандата и в съня му един мускул потрепваше по бузата. Дейвид, прошепна тя, но той не я чу. Дейвид, повтори тя малко по-силно, но той не потрепна.

В четири стана, още унесена в мислите си. Избра една плажна рокля на цветя, стегната в талията, с тънки презрамки. Сложи си кухненска престилка и започна да приготвя простички, но изобилни блюда — задушени стриди сред венец от хрупкави бисквитки, млади царевички с кочан, зелена салата, малки омарчета, които купи сутринта от пазара и които още бяха в кофа с морска вода. Докато шеташе из малката кухничка и превръщаше форми за кейк в тави за печене и вместо с пресен направи заливката за салатата със сушен риган, защото това имаше под ръка, леката памучна пола леко докосваше бедрата и краката й. Топлият като дъх въздух галеше ръцете й. Пъхна длани в пълната със студена вода мивка и започна да изплаква крехките листа на салатата едно по едно. Навън Пол и Дейвид се мъчеха да разпалят полуръждясалата скара с алуминиево фолио върху прогорелите дупки. На обрулената от дъждове и ветрища маса бяха наредени хартиени чинии и червени пластмасови чаши с вино. Омарът ще ядат с ръце и маслото ще се стича по дланите им.

Чу гласа му, преди да го зърне — различен, малко по-нисък от гласа на Дейвид и по-носов, с едва доловим северняшки акцент. С всяка сричка стаята се изпълваше с кристален полъх, с ухание на сняг. Нора избърса ръце с кухненската кърпа и излезе на прага.

Тримата мъже — Нора се стъписа, че възприема Пол като мъж, но застанал рамо до рамо с Дейвид, той бе почти зрял мъж, независим, като че тялото му никога не е имало нищо общо с нейното — се бяха скупчили на пясъка пред верандата. От скарата замириса на дим и смола, а от въглищата към небето се издигаха вълма топлина. Пол, гол до кръста, стоеше с ръце в джобовете на отрязаните си панталони и неловко отговаряше на отправяните му въпроси. Не я забелязаха, нито съпругът й, нито синът й, загледани в огъня и в гладкия, като опушено стъкло в този час, океан. Но Хауард, застанал с лице към тях, вдигна брадичка към нея и се усмихна.

За миг, преди другите да се обърнат, преди Хауард да вдигне бутилката вино и да й я подаде, погледите им се срещнаха. Това бе миг, споделен единствено между тях, който след време никой не би могъл да докаже, миг на общение, неподвластно на онова, което бъдещето ще донесе, каквото и да е то. Но беше истински — тъмните му очи, лицето му и нейното, подканящи към удоволствие и обещание, а светът наоколо им се разбива като огромна вълна.

Дейвид се обърна усмихнат и мигът начаса се затвори в себе си, като затръшната врата.

— Бяло е — каза Хауард, подавайки й бутилката. Порази я колко е обикновен с нелепи, чак до средата на бузите бакенбарди. От скритото послание на предходния миг — дали пък не бе просто плод на въображението й? — нямаше и следа. — Дано е подходящо за вечерята.

— Идеално — откликна тя. — Ще вечеряме омар.

Даа, най-обикновен разговор. Смайващият миг отмина и тя е изисканата домакиня, която изпълнява задълженията си със същата лекота, с която се движи във фееричната си рокля. Хауард им е на гости и тя му предложи един плетен стол и питие. Когато се върна с поднос с бутилка джин, тоник и кофичка лед, слънцето се бе снишило до края на мократа ивица. Облаци на талази се трупаха във висините в пухкави розови и прасковени нюанси.

Вечеряха на верандата. Мракът се спускаше бързо и Дейвид запали наредените по парапета свещи. Някъде там приливът идваше и невидими вълни връхлитаха пясъка. Сред трепкащата светлина гласът на Хауард се извисяваше и стихваше, после отново се издигаше. Разказваше за камера обскура, която конструирал. Представлявала махагонова кутия, в която светлина влиза само през една-едничка точица. Благодарение на тази точица светът се отразявал в миниатюрен образ в огледало. Инструментът бил предшественик на фотоапарата и някои художници — например Вермеер — го използвали, за да постигнат съвършена прецизност на детайлите в творбите си. И Хауард проучвал тази техника.

Нора слушаше, погълната от нощта, изненадана от образите, които той използва — проекция на света върху черна вътрешна стена, миниатюрни фигурки, уловени от светлината, но движещи се. Беше толкова различно от фотосесиите й с Дейвид, когато апаратът сякаш я приковаваше във времето и пространството и не й позволяваше да помръдне. Именно това, осъзна тя, като отпи глътка вино в тъмнината, е и основният проблем. Някъде по пътя си двамата с Дейвид са застинали на място. Сега кръжат един около друг, всеки в своя орбита. Промениха темата и Хауард вече разказваше за преживяванията си във Виетнам като военен фотограф, когато документирал боевете.

— Всъщност през повечето време бе досадно — каза той, когато Дейвид изрази възхищението си. — През повечето време просто плавахме с лодка нагоре-надолу по Меконг. Това е невероятна река, всъщност цялата местност е удивителна.

След вечеря Пол се прибра в стаята си. След няколко минути сред песента на вълните се вляха звуците от китарата му. Не му се идваше на тази почивка, отказа се от едноседмичен лагер с музиканти, а и имаше важен концерт няколко дни след като се приберат. Дейвид настоя Пол да дойде — той не приемаше на сериозно музикантските амбиции на момчето. Музиката е чудесно хоби, но не и кариера. Но Пол се запали по китарата и бе решен да иде в колежа по класическа музика „Джилиард“. Дейвид, който положи толкова усилия да им осигури всичко, се изнервяше всеки път, когато подемеха темата. Сега тоновете от китарата на Пол се лееха окрилени и изящни, но и всеки някак отсечен, като че ли пронизва плът с върха на нож.

От оптиката разговорът премина към кристалната светлина по долината на река Хъдсън, където живееше Хауард, и към Южна франция, където обичал да ходи. Описа тясното като ивица прахоляк шосе и пулсиращите в слънчогледи поля. Долавяше единствено гласа му, бегла сянка, а думите му я изпълваха като мелодиите на Пол и се лееха едновременно в и вън от нея. Дейвид сипа още вино и смени темата, после станаха и влязоха в ярко осветения хол. Дейвид извади поредиците черно–бели снимки от албума и двамата с Хауард се унесоха в приказки за свойствата на светлината.

Нора се навърташе край тях. Снимките, които обсъждаха, бяха до една нейни — устните й, кожата й, ръцете, косата. И въпреки това бе изключена от разговора — беше предмет, не субект. Случваше се да влезе в някоя канцелария в Лексингтън и да се натъкне на анонимна, но зловещо позната й снимка — извивка на тялото й или място, където са ходили с Дейвид — само че без помен от първоначалния замисъл, преобразена — собствената й плът, но превърната в абстракция, в идея. Като позираше на Дейвид, се опитваше да запълни зейналата помежду им пропаст. Без значение дали по негова или по нейна вина. Но сега, докато гледаше колко ентусиазирано Дейвид обяснява, си даде сметка, че всъщност той не я вижда, при това от години.

Изведнъж толкова се ядоса, че се разтрепери. Обърна се и излезе от стаята. От деня с осите пиеше много малко, но сега отиде в кухнята и напълни една червена пластмасова чаша с вино. Из цялата кухня бяха струпани мръсни съдове с втвърдено масло, а огненочервените люспи от омарите приличаха на черупки от мъртви цикади. Толкова работа за тъй кратко удоволствие! Обикновено чиниите ги миеше Дейвид, но тази вечер Нора си върза престилка около кръста, напълни мивката и прибра останалите задушени стриди в хладилника. В хола гласовете не секваха, надигаха се и се снишаваха като морето. Какво си мислеше, като облече тази рокля и се отдаде на гласа на Хауард? Това не е Нора Хенри, съпругата на Дейвид, майката на Пол — вече възмъжаващия й син. В косите й белееха кичури, но тя бе убедена, че освен нея, когато присвие очи на ослепителната светлина пред огледалото в банята, друг не ги забелязва. Но те си бяха там. Хауард и Дейвид приказваха за фотография и друго не ги интересуваше.

Излезе и тръгна към кофата да изхвърли боклука. Пясъкът бе хладен под босите й стъпала, а въздухът — топъл като собствената й кожа. Отиде до самия океан и застана загледана в трептящата белота на осеялите небето звезди. Зад гърба й вратата с мрежа против мухи се отвори, после се затвори. Дейвид и Хауард излязоха и тръгнаха по пясъка в мрака.

— Благодаря, че разтреби — Дейвид едва докосна гърба й и тя се изпъна, като си наложи да не се отдръпне. — Извинявай, че не ти помогнах. Май се заприказвахме. Хауард има страхотни идеи.

— Всъщност смаяха ме ръцете ви — отбеляза Хауард. Говореше за стотиците снимки на Дейвид. Вдигна парче изхвърлено от океана дърво и го запрати обратно. Чуха го как цопна, последва плисъкът на вълните, които го подеха навътре.

Зад тях къщата светеше като фенер и очертаваше ярък кръг, но тримата стояха в непрогледна тъмнина и Нора не можеше да различи дори лицето на Дейвид, нито на Хауард, нито собствените си длани. Само сенчести форми и гласове, извиращи от нищото, сред нощта. Говореха ту за едно, ту за друго, накрая разговорът отново се завъртя около техника и процеси. Идваше й да закрещи. Както бе боса, тръгна с миши стъпки назад с намерение да се обърне и да ги остави, но неочаквано нечия ръка докосна бедрото й. Тя спря, стъписана. Изчака. За миг пръстите на Хауард леко пропълзяха по шева на роклята и ръката му се плъзна в джоба й, а по тялото й внезапно се разля тайнствена топлина.

Нора затаи дъх. Дейвид продължи да говори за снимките. Тя бе още с престилката, беше много тъмно. След миг леко се извърна, а по тънката тъкан ръката на Хауард се разтвори по плоския й корем.

— Да, така е — каза Хауард с нисък и спокоен глас. — Този филтър донякъде ще е за сметка на яснотата на образа. Но резултатът сто на сто ще си струва.

Нора издиша бавно, съвсем бавно. Чудеше се дали Хауард усеща как бясно пулсира кръвта й. От пръстите му струеше топлина и я изпълни такъв копнеж, че чак изпита болка. Вълните се надигаха и спускаха, после пак се надигаха. Нора стоеше като вкаменена, заслушана в собственото си учестено дишане.

— Е, камера обскура се доближава до този процес — каза Хауард. — Наистина е удивително как затваря света в рамка. Бих искал да минете да ви я покажа. Ще дойдете ли? — попита той.

— Утре ще ходим с Пол за риба в океана — отговори Дейвид. — Може би вдругиден.

— Аз ще вляза вътре — плахо се обади Нора.

— Доскучава й — обясни Дейвид.

— Може ли да я вини човек? — рече Хауард и притисна длан към корема й, силно и бързо, като удар с крило. После измъкна ръката си от джоба й. — Ако решите, заповядайте утре сутрин — продължи той. — Ще правя скици с камера обскура.

Нора кимна, без да продума — представи си как един-единствен лъч светлина пронизва мрака и вае прекрасни образи по стената.

След няколко минути той си тръгна и мракът го погълна почти мигновено.

— Харесва ми този човек — каза по-късно Дейвид, вече в къщата. Кухнята блестеше и нямаше и следа от следобедните й въжделения.

Нора застана до прозореца и се загледа към тъмния плаж, заслушана във вълните, с ръце дълбоко в джобовете си.

— Да — съгласи се тя. — И на мен.

* * *

На следващата сутрин Дейвид и Пол станаха преди изгрев и поеха с колата по брега да хванат рибарското корабче. Нора лежеше в мрака, докато те се приготвяха. Усещаше мекотата на чистия памучен чаршаф, дочуваше ги несръчно да бутат едно-друго из всекидневната, колкото и да се мъчеха да не вдигат шум. Последваха стъпки и ревът на двигателя на колата, докато запали, после тишина, само шума на вълните. Лежеше отпусната, а небето и морето се сливаха в една линия. Взе си душ, облече се и си направи чаша кафе. Изяде половин грейпфрут, изми чашата и чинийката, остави ги настрани и излезе. Беше по шорти и тюркоазена блуза на фламинга. Завързаните за връзките бели гуменки се полюшваха в ръката й. Беше измила косата си и вятърът откъм океана я развяваше да я изсуши и я оплиташе около лицето й.

Бунгалото, в което бе отседнал Хауард, на около километър и половина, бе почти като нейното. Той седеше на верандата, приведен над тъмна, вече завършена дървена кутия. Беше по бели шорти и разкопчана оранжева памучна карирана риза. И той като нея беше бос. Когато Нора приближи, той стана.

— Искаш ли кафе? — подвикна той. — Гледах те как вървиш по брега.

— Не, благодаря — отвърна тя.

— Сигурна ли си? Ирландско кафе. С една идея по-силно, ако ме разбираш.

— Може би след малко. — Тя изкачи стъпалата и прокара ръка по полираната махагонова кутия. — Това ли е камера обскура?

— Да. Ела. Погледни.

Тя седна на още топлия от тялото му стол и погледна през отвора. Целият свят бе там — дългата плажна ивица, скупчените скали и едно бавно поклащащо се платно на хоризонта. Вятър поде извисилите се клони на смирката — миниатюрни, но до най-дребния детайл съвършени образи, заключени в рамка, застинали и въпреки това живи, в движение. Нора вдигна поглед, премигна и осъзна, че и светът наоколо й е преобразен — цветята се открояваха рязко на пясъка, столът с пъстрите ивици и двойката, тръгнали на разходка край водата. Живи, стъписващи, далеч по-наситени, отколкото ги бе възприемала.

— О — възкликна тя и пак се взря в кутията. — Не е за вярване. Всичко е толкова съвършено, толкова наситено. Виждам дори как вятърът люлее дърветата.

Хауард се засмя.

— Чудесно е, нали? Знаех си, че ще ти хареса.

Спомни си как Пол като бебе свиваше устни в съвършен овал, както си лежеше в люлката, вперил удивен поглед в нещо съвсем обикновено. Отново сведе глава да погледне заключения в кутията свят, после вдигна очи да го види преобразен. Освободена от ограждащата я тъмнина, дори светлината искреше, беше жива.

— Толкова е красиво — прошепна тя. — Изумително!

— Да — рече Хауард. — Хайде. Слей се с него. Нека те скицирам.

Тя стана и пристъпи по горещия пясък сред зноя. Обърна се и като застана пред Хауард, който бе свел глава над отвора, се загледа как ръката му се движи по скицника. Косата й бе нагорещена — слънцето вече прежуряше и го усещаше като топла плоска длан — спомни си как позира предния ден и по-предния. Колко пъти бе стояла както стои сега, едновременно обект и субект, позира, за да породи или запази нещо, някаква идея, която всъщност не съществува, заключила истинските си мисли дълбоко в себе си?

Сега стоеше — жена, смалена до съвършена миниатюра, и светлината отразяваше и най-дребната подробност в огледало. Вятърът от океана, топъл и влажен, развяваше косите му, а ръцете му, с дълги пръсти и изящни нокти, се движеха бързо, докато я скицираше и фиксираше образа й върху листа. Спомни си как пясъкът се движеше под бедрата й, докато позираше пред апарата на Дейвид и как след това двамата, Дейвид и Хауард, говореха за нея не като за жена от кръв и плът в стаята, а като за образ, някаква форма. При спомена за това усети тялото си да става крехко, сякаш тя не бе изисканата, независима жена, завела цяла група в Китай, а прашинка, която следващият порив на вятъра ще отвее. После си спомни топлината от дланта на Хауард в джоба й, върху плътта й. Същата ръка, която сега се движеше и я рисуваше.

Посегна към талията си и хвана подгъва на блузата. Бавно, но без колебание я изхлузи през глава и я пусна на пясъка. На верандата Хауард спря да рисува, макар да не вдигна поглед. Мускулчетата по ръцете и раменете му застинаха. Нора разкопча ципа на шортите си. Те се плъзнаха по бедрата й и тя ги прескочи. Дотук нищо изненадващо — същият бански костюм, с който бе позирала толкова пъти. Но сега тя изви ръце назад и откопча горнището. Избута гащетата по бедрата и краката си и ги изрита. Застана, отдала се на ласките на слънцето и вятъра.

Хауард бавно вдигна глава от камерата обскура и седна, без да сваля поглед от Нора.

За миг я прониза познатата от кошмарите паника и срам, когато насред сън осъзнаеше, че пазарува или се разхожда в многолюден парк, а е забравила да се облече. Понечи да вдигне банския си.

— Не, недей — прошепна Хауард. Тя се спря и се изправи. — Толкова си красива. — Той стана, внимателно, бавно, като че ли тя е птичка и ако той я подплаши, тя ще отлети. Но Нора стоеше неподвижна, всяка клетка на тялото й застинала на място, сякаш изваяна от пясък — пясък, който влиза в пещ и всеки миг ще се преобрази, заглади и ще заблести. Хауард прекоси делящите ги няколко метра. Сякаш крачи цяла вечност, ходилата му затъваха в топлия пясък. Когато най-сетне я доближи, спря и без да я докосва, впери очи в нея. Вятърът се носеше из косите й и той отмести един кичур от устната й и нежно, гальовно го пъхна зад ухото й.

— Никога няма да уловя това — каза той, — този миг. Никога.

Нора се усмихна и положи длан на гърдите му — усети тънката памучна тъкан и топлата плът, напластените мускули, костта. Гръдна кост, припомни си тя — навремето бе изучавала костите, за да разбере по-добре Дейвид и работата му. Извити като сабя горен и долен край. Истински и плаващи ребра, линии на свързване.

Той нежно хвана лицето й в длани. Тя отпусна ръка. Заедно, без да промълвят, тръгнаха към бунгалото. Тя остави дрехите на пясъка, не я бе грижа нито за тях, нито дали някой ще ги види. Дъските на верандата леко поддадоха под стъпките й. Платното бе отметнато от камерата обскура и тя с радост забеляза, че Хауърд е скицирал плажа и хоризонта, разпилените листа и скали, до едно — съвършено пресъздадени. Бе скицирал и косата й — мек облак, аморфен, но само косата. Там, където трябваше да е тя, листът бе празен. Дрехите й се свлякоха като падащи листа и тогава той вдигна глава да я погледне, както стоеше там.

Поне веднъж не друг, а тя спря времето.

След ослепителния бряг стаята й се стори мрачна и светът в миг се сключи в рамката на прозореца, сякаш ограничен от лещите на камера обскура — бе толкова ярък, толкова жизнен, че тя се просълзи. Седна на ръба на леглото. Легни, каза той и съблече ризата си през глава. Искам да те погледам. Тя легна, а той се надвеси над нея, очите му шареха по кожата й. Остани с мен, каза той и като коленичи, сложи глава на плоския й корем, а небръсната му буза лекичко я драсна по кожата и тя се стресна. Усещаше тежестта му с всяко придихание, а дъхът му я облъхваше. Тя се протегна и вплела ръце в оредяващата му коса, го притегли към устните си.

След време щеше да се стъписа не от това, което направи, нито от онова, което последва, а че го направи на леглото на Хауард под отворения без щори прозорец — в рамка, като образ в обектив. Дейвид бе на риболов в океана с Пол. Но все някой можеше да мине и да ги види.

Но не се спря, нито тогава, нито по-късно. За нея той бе като неизлечима треска — врата, която й откри собствените й възможности, врата към онова, което според нея е свобода. Странно, но имаше чувството, че тайната й превръща дори разделящата я с Дейвид бездна по-поносима. Продължи да ходи при Хауард отново и отново, въпреки забележките на Дейвид, че много често излиза на разходка и че отива надалеч. Дори когато веднъж, излегнала се, докато Хауард сипваше по едно питие, прерови шортите му на пода и намери снимка на съпругата му — усмихната, с трите им невръстни деца в едно писмо, в което пишеше: Мама е по-добре, липсваш ни и всички те обичаме, ще се видим следващата седмица.

Това се случи един следобед, когато слънчевите лъчи искряха по носещата се вода, а от жегата над пясъка прежуряше. Вентилаторът на тавана потракваше в мрачната стая и тя стоеше със снимката в ръка, вперила поглед навън в сътворената от собственото й въображение и ослепителната светлина гледка. В реалния свят тази снимка би я сразила, на мига, безпогрешно, но в този тя не изпита нищо. Пъхна снимката обратно и пусна шортите на пода. Тук това няма значение. Тук единствено мечтанието и нажежената светлина имат значение. Продължи да го посещава и през следващите десет дни.

II

Август 1977 година

Дейвид хукна по стълбите и като стигна притихналото фоайе на училището, поспря да си поеме дъх и да се ориентира. Закъсня за концерта на Пол, много. Беше запланувал да си тръгне рано от болницата, но тъкмо като излизаше, докараха двамата възрастни с линейки — съпругът се подхлъзнал от стълба и паднал върху жена си. Той беше със счупен крак, тя със счупена ръка и се наложи да шинира и да постави игли на крака. Когато се обади на Нора, долови едва сдържания й гняв, а и самият той беше ядосан, че не го е грижа и дори някак се зарадва, че я подразни. В края на краищата, когато се омъжи за него, тя знаеше какво работи той. Тишината помежду им дълго пулсира, преди той да затвори телефона.

Мозайката по пода леко розовееше, а гардеробчетата покрай стените на коридора бяха тъмносини. Дейвид постоя, вслушвайки се, и за момент чуваше единствено собственото си дишане, но гръмнаха аплодисменти, които го привлякоха към голямата дървена двойна врата на залата. Отвори едната врата и пристъпи, но поспря очите му да привикнат към светлината. Залата бе препълнена — море от тъмни глави се простираше чак до ярко осветената сцена. Озърна се да види Нора. Млада жена му подаде програма и докато момченце с попровиснали джинси с тиранти излезе на сцената и седна със саксофон в ръце, му посочи петото име. Дейвид си отдъхна и пое дълбоко дъх — усети напрежението му да се уталожва. Изпълнението на Пол бе седмо по ред — значи е дошъл тъкмо навреме.

Саксофонистът започна, свиреше пламенно и съсредоточено, изтръгна един стържещ фалшив тон, от което по гърба на Дейвид пробягаха ледени тръпки. Огледа още веднъж публиката и зърна Нора по средата на един от предните редове, а до нея имаше свободно място. Значи е помислила за него и му е запазила място. Не беше сигурен дали ще се сети, но той вече за нищо не бе сигурен. Със сигурност знаеше само, че е ядосан и че е гузен, и затова не отваряше и дума какво видя в Аруба — а то, естествено, се изпречи помежду им. Не успяваше дори за миг да надникне в сърцето на Нора, в мечтите и подбудите й.

Саксофонистът приключи с бравурен пасаж и стана да се поклони. Докато публиката ръкопляскаше, Дейвид си проправи път по полутъмната пътека и неловко се промъкна покрай насядалите слушатели към мястото до Нора.

— Дейвид — рече тя, отдръпвайки палтото си. — Значи все пак успя.

— Имах спешна операция, Нора.

— А, да. Това го знам. Вече съм свикнала. Интересувам се само заради Пол.

— И аз се интересувам от Пол — отговори Дейвид. — Заради него съм тук.

— Да бе, вярно — гласът й прозвуча остро и рязко. — Тук си.

Усещаше как гневът й извира на талази. Късата й руса коса бе безупречно вчесана и бе цяла в кремаво и златисто, с костюма от естествена коприна, който си купи при първото пътуване до Сингапур. Бизнесът се разрастваше и тя все по-често придружаваше групи и по обичайни, и по екзотични маршрути. В началото и Дейвид ходи с нея на няколко по-кратки и не толкова амбициозни екскурзии — до Мамутската пещера, с корабче по Мисисипи. И всеки път й се възхищаваше, възхищаваше се на онази Нора, в която тя се превърна. Туристите споделяха с нея и грижите, и тревогите си — говеждото било несварено, каютата била много малка, климатикът не работел, леглата били ужасно твърди. Тя ги изслушваше умислено, съвършено спокойна, независимо какво нещастие ги е сполетяло, кимаше, слагаше ръка на рамото им, посягаше към телефона. Беше все така красива, макар сега в красотата й да прозираше и известна острота. Разбираше си от работата и неведнъж се бе случвало някоя синьокоса дама да го примъкне встрани да се увери, че е наясно какъв късметлия е.

Не можеше да не се запита какво ли щяха да кажат същите дами, ако не той, а те бяха намерили дрехите й, захвърлени на купчина на плажа.

— Нямаш причина да се сърдиш, Нора — прошепна той. Тя ухаеше на портокали, бе стиснала зъби. На сцената едно момче в син костюм седна пред пианото и разкърши пръсти. След миг се впусна по клавиатурата и се заредиха леещи се ноти. — Нямаш право — натърти той.

— Не се сърдя. Притеснявам се заради Пол. Ти се сърдиш.

— Не, все се мусиш — не отстъпи той. — От Аруба насам не може да ти се угоди.

— Погледни се в огледалото — прошепна тя. — Изглеждаш като да си глътнал някое от онези гущерчета, които навремето висяха по тавана.

Усети нечия ръка на рамото си. Обърна се и видя едра жена, седнала до съпруга си, а край тях цяла върволица деца.

— Извинете — каза жената. — Нали вие сте бащата на Пол Хенри? В момента синът ми Дюк свири на пиано и ако не възразявате, наистина бихме искали да го чуем.

Очите му срещнаха погледа на Нора в миг на взаимна обвързаност — тя бе дори по-объркана от него.

Облегна се и заслуша. Това момче, Дюк, бе приятел на Пол. Беше скован от притеснение, но свиреше много добре — с чудесна техника, а и с чувство. Дейвид наблюдаваше ръцете му да се движат по клавишите и се питаше какво ли си говорят Дюк и Пол, докато карат велосипеди по тихите улички из квартала. За какво ли мечтаят? Какво ли споделя Пол с приятеля си, което няма и да спомене пред баща си?

Цветната купчинка захвърлени сред белия пясък дрехи и леко привдигнатият от вятъра край на ярката й блуза — за това те никога няма да отронят и дума, макар Дейвид да подозираше, че и Пол сто на сто ги е видял. Онази сутрин станаха много рано за рибарското корабче и преди да се зазори, поеха по брега в сумрака покрай малки селца. Не бяха от приказливите — нито той, нито Пол, — но в ранните часове неизменно витае усещане за общуване, докато ритуално мятат въдици и навиват макари и Дейвид с нетърпение бе очаквал да прекара няколко часа със сина си, който толкова бързо растеше, че се превърна в загадка за баща си. Но отмениха плаването — моторът на корабчето се повредил и собственикът чакаше да му доставят нови части. Разочаровани, те се поразходиха по дока, пиха газирана оранжада от бутилката и наблюдаваха изгрева над блесналия океан. После се качиха в колата и поеха обратно към бунгалото.

Онази сутрин светлината бе прекрасна и Дейвид, макар и разочарован, изгаряше от нетърпение да вземе фотоапарата. Посред нощ му бе хрумнала нова идея. Хауард му показа едно място, откъдето щеше да направи още една снимка, която да свърже серията в едно цяло. Приятен човек е този Хауард, възприемчив. Разговорът им го развълнува и Дейвид цяла нощ размишлява върху него. Почти не мигна и сега искаше час по-скоро да се прибере и да изснима още един филм с Нора на пясъка. Но завариха бунгалото притихнало, студено и празно, обляно в светлина и звука на вълните. Нора бе оставила купа портокали на масата. Чашата й от кафе, старателно измита, бе на мивката. Нора!, подвикна той, после повтори: Нора! Но тя не откликна. Ще ида да потичам, каза Пол от озарения от слънце праг и Дейвид кимна. Оглеждай се за майка си, рече той.

Като остана сам в бунгалото, премести купата с портокали на плота и пръсна снимките по масата. Те потрепваха от бриза и се наложи да ги притисне със стъклени чашки. Нора се оплакваше, че фотографията го е обсебила — защо иначе ще вземе и албума си на почивка? — може и така да е. Но за останалото грешеше. За него апаратът не е бягство от света. Понякога, загледан в появяващите се във ваничката с проявител образи, зърваше ръката й, извивката на бедрото й и застиваше, изпълнен от любов към нея. Още подреждаше и преподреждаше снимките, когато Пол се върна и шумно затръшна вратата.

— Много бързо се натича — вдигна глава Дейвид.

— Уморих се — отговори Пол. — Уморен съм. — Прекоси трапезарията и се скри в стаята си.

— Пол? — повика го Дейвид. Отиде до вратата и завъртя дръжката. Беше заключено.

— Просто съм уморен — повтори Пол. — Всичко е наред.

Дейвид изчака още малко. Напоследък Пол бе много мрачен. Каквото и да стори Дейвид, все се оказваше неуместно и най-трудно бе заговореха ли за бъдещето на Пол. А то можеше да е блестящо. Пол имаше талант и за музика, и за спорт и пред него се разкриваха какви ли не възможности. Дейвид често си мислеше, че собственият му живот — мъчителните избори, които бе правил — ще се оправдае само ако Пол реализира заложбите си и живееше с неизменен, глождещ го страх, че някак се е провалил пред сина си, че Пол ще прахоса дарбите си. Почука пак, тихичко, но Пол не отговори.

Накрая Дейвид въздъхна и се върна в кухнята. Погледна възхитен купата с портокали на плота — невероятните извивки на плодовете и тъмното дърво. После спонтанно, без сам да си дава сметка защо, излезе и тръгна по брега. След около километър и половина зърна ярката потрепваща блуза на Нора в далечината. Като наближи, осъзна, че това са нейните дрехи, захвърлени на плажа явно пред бунгалото на Хауард. Дейвид спря сред ослепителното сияйно слънце, беше объркан. Дали са отишли да поплуват? Огледа водната шир, но не ги забеляза и продължи, но чу познатия нисък, мелодичен смях на Нора да се лее от прозорците на бунгалото и се закова на място. Чу и смеха на Хауард да отеква като ехо на нейния. Тогава разбра и го вцепени пронизителна и пареща като нажежения пясък под краката му болка.

Хауард, който тук-там оплешивяваше, бе стоял в хола им предната вечер по сандали и му даваше мъдри съвети за фотографията.

С Хауард. Как е могла?

И въпреки това, независимо от всичко, той очакваше това да се случи от години.

Нажеженият пясък се впиваше в ходилата му и светлината прежуряше. Изпита познатото от години чувство, че онази снежна нощ, когато подаде дъщеря им на Каролайн Гил, неминуемо ще повлече последици. Животът продължи пълноценен и богат и той, по всички видими признаци, бе успял. И въпреки това, най-неочаквано — насред операция или както караше към града и аха да заспи, се сепваше, обзет от угризения. Беше се отрекъл от дъщеря им. И около тази тайна се градеше семейството им. Знаеше го, виждаше как тя се издига като каменен зид помежду им. Виждаше как Нора и Пол се протягат и удрят камък, без да разбират какво става, съзнавайки само, че нещо стои помежду им и това нещо е невидимо и непоклатимо.

Дюк Мадисън изпълни финалната бравура, стана и се поклони. Нора, както ръкопляскаше, се обърна към семейството зад тях.

— Свири прекрасно — каза тя. — Дюк е много талантлив.

После сцената опустя и аплаузите стихнаха. Мина минута, после втора. Хората си зашушукаха.

— Къде е? — запита Дейвид, като хвърли поглед по програмата. — Къде е Пол?

— Не се тревожи, тук е — успокои го Нора и за негова изненада хвана ръката му. Усети хладината й в дланта си и го обзе необяснимо облекчение, за миг повярва, че нищо не се е променило, че в края на краищата нищо не ги разделя. — Всеки момент ще излезе.

Още докато тя говореше, залата се оживи и Пол пристъпи на сцената. Дейвид го поглъщаше с поглед — висок, източил се като върлина, с чиста бяла риза с навити ръкави, Пол се насили да се поусмихне на публиката. За миг Дейвид се стъписа. Кога порасна толкова, че сега стои пред сумрачната, препълнена зала уверен и спокоен? За такова нещо Дейвид не бе и мечтал и усети как всеки нерв по тялото му се опъна. Ами ако се провали пред всичките тези хора? Усещаше ръката на Нора в дланта си, а Пол се приведе над китарата, изпробва няколко тона и засвири.

Сеговия — така пишеше в програмата, две къси пиеси, „Естудио“ и „Естудио Син Лу“. Дейвид познаваше до болка изящните и отмерени тонове на двете пиеси. Беше чувал Пол да ги свири стотици, хиляди пъти. През цялата им почивка в Аруба тази мелодия се лееше от стаята му, забързани или по-бавни, отново и отново повтарящи се ритми и тактове. Познаваше мелодиите толкова добре, колкото и дългите, умели пръсти на Пол, които се движеха уверено по струните и изпълваха въздуха с музика. И все пак Дейвид имаше чувството, че ги чува за пръв път, а може би виждаше и Пол за пръв път. Къде е онова мъниче, което измъкваше обувките му да ги опита на вкус, момченцето, което се катереше по дървета и се изправяше на велосипеда с ръце във въздуха? Някак онова сладко дяволче се превърна в този младеж. Сърцето на Дейвид преливаше и биеше толкова силно, че за миг се запита дали не е инфаркт — още е млад, едва на четиридесет и шест, но не е изключено да го сполети.

Бавно, съвсем бавно Дейвид се отпусна в сумрака, затвори очи и се отдаде на музиката, музиката на Пол, да го обземе като прииждащи вълни. Просълзи се и гърлото му се сви. Сети се за сестра си, как заставаше на верандата и ясният й глас се лееше, сякаш по рождение знаеше изящния език на музиката, също като Пол. Прониза го болезнено усещане за нещо безвъзвратно загубено, връхлетяха го преплели се един в друг спомени, стотици спомени — гласът на Джун, Пол затръшва вратата след себе си, разпилените по плажа дрехи на Нора. Новородената му дъщеря, която той полага в протегнатите ръце на Каролайн Гил.

Дойде му в повече. Не издържа. Всеки миг щеше да се разплаче. Отвори очи и с усилие започна да преповтаря периодичната таблица — водород, хелий, литий, — та свилото се в стомаха му кълбо да не се излее в сълзи. Успя, както неизменно бе успявал толкова пъти в операционната, да се съсредоточи. Прогони всичко от съзнанието си — и Джун, и музиката, и внезапно обзелата го неудържима любов към сина му. Пръстите на Пол застинаха върху китарата. Дейвид измъкна ръка от дланта на Нора. Заръкопляска с все сили.

— Добре ли си? — погледна го тя. — Дейвид, добре ли си?

Той кимна, но не посмя да проговори.

— Добър е — най-сетне се осмели да каже той с хриплив глас. — Много е добър.

— Да — кимна Нора. — Затова и иска да учи в Джилиард. — Тя продължи да ръкопляска и когато Пол погледна към тях, му изпрати въздушна целувка. — Няма ли да е чудесно, ако успее? Има още няколко години да се готви и ако се посвети изцяло… знае ли човек?

Пол се поклони и напусна сцената с китара в ръка. Аплодисментите направо гръмнаха.

— Да се посвети ли? — повтори Дейвид. — Ами ако не успее?

— А ако успее?

— Не знам — провлече Дейвид. — Просто си мисля, че е твърде млад сам да затваря врати пред себе си.

— Дейвид, той е толкова талантлив. Чу го. Ами ако точно музиката е неговата отворена врата?

— Но той е едва на тринайсет.

— Да, и обожава музиката. Казва, че когато свири, усеща всяка своя фибра да се изпълва с живот.

— Но… животът на музикант е толкова непредсказуем. Ще може ли да си изкарва хляба?

Лицето на Нора бе съвършено сериозно. Поклати глава.

— Не знам. Не забравяй старата приказка: Прави каквото обичаш, а парите сами ще дойдат! Не затръшвай вратата пред мечтата му.

— Няма — рече Дейвид. — Но се притеснявам. Искам животът му да е сигурен. А Джилиард е рискована стъпка, колкото и добър да е Пол. Не искам да страда.

Нора понечи да каже нещо, но залата стихна пред излязлата млада дама с тъмночервена рокля и цигулка в ръка и двамата се обърнаха към сцената.

Дейвид гледаше младата дама, после и следващите, но в душата му все още звучеше музиката на Пол. Когато концертът свърши, двамата с Нора се отправиха към фоайето, като се спираха на всяка крачка да се ръкуват с някого и да изслушат хвалебствия за сина си. Когато най-сетне стигнаха до Пол, Нора си проправи път сред стълпилите се хора и го прегърна, а Пол, смутен, я потупа по гърба. Дейвид улови погледа му и широко се усмихна и Пол, за негова изненада, също му се усмихна. Най-обикновен миг, но Дейвид си внуши, че всичко ще е наред. След секунди обаче Пол като че ли се окопити. Отдръпна се от Нора и отстъпи назад.

— Беше невероятен — каза Дейвид. Прегърна Пол и усети напрегнатите рамене на сина си, същото чувство, което бе обзело и него — скован, сдържан. — Беше чудесен, сине.

— Благодаря. Бях малко нервен.

— Не пролича.

— Ни най-малко — обади се Нора. — Изглеждаше прекрасно на сцената.

Както бе отпуснал ръце, Пол ги разтърси да се освободи от натрупаното напрежение.

— Марк Милър ме покани да свиря с него на фестивала на изкуствата. Не е ли страхотно?

Марк Милър бе учителят на Пол по китара и за него все повече се говореше. Дейвид отново се изпълни със задоволство.

— Да, страхотно е — каза Нора през смях. — Направо върхът.

Тя вдигна поглед и забеляза пропитото от болка изражение на Пол.

— Какво? — запита тя. — Какво има?

Пол запристъпва от крак на крак с ръце в джобовете и хвърли поглед към пълното с хора фоайе.

— Просто… не знам… звучиш нелепо, мамо. Искам да кажа, ти не си тийнейджърка, не е ли така?

Нора поруменя. Дейвид я наблюдаваше как стихва засегната и усети, че и него го жегва нещо в сърцето. Нора не проумяваше защо Пол е толкова гневен, нито защо Дейвид е сърдит. Не знаеше, че разпилените й дрехи потрепваха от вятър, който Дейвид сам предизвика преди толкова години.

— Не говори така на майка си — намеси се Дейвид, усетил яда на Пол да обзема и него. — Искам да й се извиниш, и то веднага.

Пол сви рамене.

— Да. Прав си. Добре. Извинявай.

— Извини й се както трябва.

— Дейвид — Нора сложи ръка на рамото му, — да не правим от мухата слон. Моля те. Просто всички сме малко развълнувани, това е. Да вървим да празнуваме. Мислех да поканя този-онзи. Бри каза, че ще дойде, както и семейство Маршал… Лизи свири чудесно на флейтата, нали? Може да поканим и родителите на Дюк. Какво ще кажеш, Пол? Не ги познавам добре, но може би биха дошли?

— Не — отсече Пол. Говореше сякаш от километри, вперил поглед през Нора към многолюдното фоайе.

— Сериозно ли? Не искаш ли да поканиш семейството на Дюк?

— Никого не искам да каня — категоричен бе Пол. — Просто искам да си ида у дома.

За миг останаха така — едно островче на мълчанието сред жужащата зала.

— Добре — рече накрая Дейвид, — да си вървим у дома.

Когато пристигнаха, къщата бе тъмна и Пол се качи направо горе. Чуха го да влиза в банята, после излезе, затвори внимателно вратата и превъртя ключа.

— Не разбирам — каза Нора. Беше събула обувките си и му се стори съвсем дребничка и много уязвима, както стоеше по чорапи насред кухнята. — Беше чудесен на сцената. Изглеждаше толкова щастлив, а какво стана после? Не разбирам — въздъхна тя. — Тийнейджъри. Най-добре да ида да поговоря с него.

— Не — възрази Дейвид. — Аз ще ида.

Качи се по стълбите, без да пали лампи и като стигна до стаята на Пол, поспря в тъмнината и си припомни как пръстите на сина му се движеха нежно и отмерено по струните на китарата и изпълваха просторната зала с музика. Преди години, преди толкова години сбърка, когато подаде дъщеря си на Каролайн Гил. Тогава направи своя избор и сега стоеше тук, тази вечер, на тъмно пред стаята на Пол. Почука на вратата, но Пол не отговори. Почука пак и когато отговор отново не последва, отиде до етажерката, намери едно малко пиронче, което държеше там, и го пъхна в дупката на топката на бравата. Чу се тихо прищракване, той завъртя дръжката и вратата леко се отвори. Не се изненада, че стаята е празна. Светна лампата, а лекият ветрец бе подел бялото перде и го извисяваше към тавана.

— Излязъл е — каза той на Нора. Тя още бе в кухнята и скръстила ръце, чакаше чайника да заври.

— Излязъл ли?

— През прозореца. Сигурно се е спуснал по дървото.

Нора притисна лице с длани.

— Имаш ли представа къде може да е отишъл?

Тя поклати глава. Чайникът засвири, но тя не реагира и кухнята се огласи от писклив несекващ стон.

— Не знам. Може би при Дюк.

Дейвид прекоси кухнята и махна чайника от котлона.

— Сигурен съм, че е добре — каза той.

Нора кимна, после поклати глава.

— Не — рече тя. — Там е работата. Убедена съм, че не е.

Вдигна слушалката на телефона. Майката на Дюк й каза къде ще празнуват след концерта и Нора посегна към ключовете.

— Не — каза Дейвид, — аз ще ида. Точно сега едва ли му се говори с теб.

— Нито пък с теб — троснато отвърна Нора.

Но той видя, че тя разбира, дори докато му се сопваше. В този миг нещо изплува. Застана помежду им — дългите часове далеч от бунгалото, лъжите и оправданията, дрехите на плажа. Изпречиха се и неговите лъжи. Тя кимна веднъж, бавно, и той се уплаши, че ще каже или стори нещо и светът завинаги ще се промени. Повече от всичко му се искаше да може да спре този миг, да попречи на света да продължи напред.

— Аз съм виновен — рече той. — За всичко.

Взе ключовете и излезе в топлата пролетна нощ. Имаше пълнолуние и луната бе наситено кремава, невероятно красива, съвършено кръгла, кацнала ниско на хоризонта. Дейвид не сваляше поглед от нея, докато караше из стихналия квартал, по широките, красиви улици, каквито като дете не си бе и представял. Той вече знаеше, но Пол нямаше и представа колко непостоянен и понякога жесток е светът. Той се бе борил с все сили да постигне онова, което Пол приема за даденост.

Видя Пол на една пряка от мястото на празненството да крачи по тротоара с ръце в джобовете, прегърбен. Отстрани бяха паркирали кола до кола и нямаше къде да спре, затова намали и леко натисна клаксона. Пол вдигна глава и за миг Дейвид се уплаши, че ще побегне.

— Качвай се — рече Дейвид. Пол влезе в колата.

Дейвид потегли. Мълчаха. Луната къпеше света в прекрасна светлина и Дейвид чувстваше присъствието на Пол до себе си, усещаше тихото му дихание с ръце в скута, съзнаваше, че се е вторачил през прозореца в стихналите дворове, покрай които минаваха.

— Тази вечер наистина свири чудесно. Впечатлен съм.

— Благодаря.

Изминаха две преки в мълчание.

— Та, майка ти казва, че искаш да учиш в Джилиард.

— Евентуално.

— Удава ти се — продължи Дейвид. — Толкова неща ти се удават, Пол. Можеш да избираш сред стотици възможности. Можеш да поемеш по безчет пътища. Можеш да станеш какъв ли не.

— Обичам музиката — отвърна Пол. — Чрез нея чувствам, че живея. Но ти май няма да го разбереш.

— Разбирам — каза Дейвид. — Но едно е да чувстваш, че живееш, а друго да изкарваш прехраната си, за да живееш.

— Прав си. Така е.

— Говориш така, защото никога нищо не ти е липсвало — продължи Дейвид. — А това е лукс, за който не си даваш сметка.

Вече наближаваха, но Дейвид обърна в обратна посока. Искаше да поостане с Пол в колата, да кара сред окъпания в лунна светлина свят, където можеха, макар и напрегнато и тромаво, да поговорят.

— Ти и мама — изведнъж изскочиха думите от устата на Пол, сякаш дълго ги бе потискал. — Всъщност какво става с вас? Живеете като че ли не ви е грижа за нищо. Без никаква радост. Просто ден за ден, каквото и да се случи. Даже не ти пука за онзи Хауард.

Значи наистина знае.

— Пука ми — възрази Дейвид. — Но, Пол, нещата не са толкова прости. Само че няма да го обсъждам с теб нито сега, нито когато и да било. Много неща не разбираш.

Пол не отвърна. Дейвид спря на един светофар. Наоколо нямаше други коли и двамата седяха смълчани, изчаквайки зелената светлина.

— Да не говорим за това — най-сетне рече Дейвид. — Няма защо да се притесняваш за нас с майка ти. Това не е твоя работа. Важното е да намериш своя път в живота. Да използваш способностите си, а ти си много способен. При това не само за своето добруване. Трябва да отдадеш нещо и на другите. Затова работя в клиниката.

— Аз обичам музиката — тихо каза Пол. — Когато свиря, имам чувството, че правя точно това… че дарявам нещо на другите.

— И го правиш. Наистина го правиш. Но, Пол, ами ако у теб живее откривател, да речем, на нов космически елемент? Или на лекарство за някоя рядка и ужасна болест?

— Това са твоите мечти — отговори Пол. — Твоите, не моите.

Дейвид замълча — осъзна, че навремето наистина бе мечтал именно за това. Беше решен да въдвори ред в света, да го промени, да го извае в съвършена форма, а вместо това сега караше сред струящата лунна светлина с почти зрелия си вече син и целият му живот, до най-малката подробност, сякаш му се изплъзваше.

— Да — рече той. — Това бяха моите мечти.

— Ами ако се окажа следващият Сеговия? — попита Пол. — Помисли си, тате. Ами ако имам тази дарба, а не опитам?

Дейвид не отговори. Пак наближаваха тяхната улица, но този път той зави към къщата им. Свърна по алеята за автомобили, колата подскочи леко от неравния ръб на бордюра и спря пред залепения до къщата гараж. Дейвид изключи двигателя и минута-две двамата останаха в колата умълчани.

— Не е вярно, че не ме е грижа — проговори Дейвид. — Хайде. Искам да ти покажа нещо.

Поведе Пол сред лунната светлина по външната стълба към тъмната стаичка над гаража. Пол застана до затворената врата със скръстени ръце, изгаряше от нетърпение, а Дейвид се зае да нагласи ваничките за проявяване на снимки, сипа химикал и приплъзна негатива в увеличителния апарат. После извика Пол.

— Погледни — каза той. — Какво е това според теб?

Пол се поколеба за миг, после прекоси стаичката и погледна.

— Май е дърво — рече той. — Прилича на силует на дърво.

— Добре — отвърна Дейвид. — Сега погледни пак. Направих я по време на операция. Стоях на балкона над операционната с телеобектив. Различаваш ли още нещо?

— Не знам… да не е сърце?

— Да, сърце е. Не е ли изумително? Правя цяла серия за възприятията, снимки на човешкото тяло, образи, които приличат на нещо друго. Понякога си мисля, че във всеки човек се крие целият всемир. Тази загадка, тайнството на възприятията… това искам да разкрия. Затова разбирам какво е музиката за теб.

Дейвид пусна концентриран сноп светлина през увеличителя, после плъзна хартията в проявителя. С всяка своя фибра усещаше присъствието на Пол до себе си в притихналата тъмнина.

— Основното във фотографията са тайните — наруши след няколко минути мълчанието Дейвид, вдигна снимката с пинцети и я пусна във фиксатора. — Тайните, които всички носим в себе си и никога няма да изречем.

— Това не се отнася за музиката — възрази Пол и Дейвид долови непримиримост в гласа му. Вдигна глава, но на слабата червена светлина не виждаше изражението му. — Музиката е пулсът на света. Музиката живее във всеки миг и понякога трябва да я докоснеш за миг, а направиш ли го, разбираш, че всяко нещо е свързано с всичко останало.

После се обърна и излезе.

— Пол! — извика го Дейвид, но синът му вече трополеше надолу по външната стълба. Дейвид отиде до прозореца и се загледа в Пол, който изтича сред лунната светлина, после се качи по задното стълбище и изчезна в къщата. След миг-два в стаята му светна и отмерените тонове на Сеговия се понесоха отчетливо и нежно.

Дейвид запрехвърля разговора им наум и се замисли дали да не го последва. Искаше да са заедно, поне за миг да не се препират, но добрите му намерения преминаха в спор и отчуждение. След малко се обърна и се върна в тъмната стаичка. Меката червена светлина го успокояваше. Замисли се какво каза на Пол — че светът се състои от спотаени тайни, че е изграден от кости, които никога не виждат светлина. Вярно, навремето бе търсил единството, сякаш връзката между лалето и белия дроб, вените и дърветата, плътта и пръстта може да разкрие някакъв понятен му модел. Но модел не разкри. След малко ще влезе в къщата и ще пийне вода. После ще се качи горе, където Нора вече ще е заспала, и ще постои, загледан в нея — в тази загадка, човека, когото така и няма да опознае истински, свила се около тайните си.

Отиде до малкото хладилниче, в което държеше химикали и филмови ленти. Бе пъхнал плика най в дъното, зад няколко шишенца. Беше пълен с двайсетдоларови банкноти — нови-новенички, шумолящи и студени. Отброи десет, после двайсет и върна плика зад шишенцата. Подредените банкноти остави на плота.

Обикновено, когато изпращаше пари, ги увиваше в бял лист, но тази вечер, сред все още носещата се из стаята непримиримост на Пол и понеслата се из въздуха музика от китарата му, Дейвид седна и написа писмо. Пишеше бързо, остави думите сами да излеят дълбокото му съжаление за миналото, всичките му надежди за Фиби. Каква ли е тя — детето, плът от неговата плът, момиченцето, от което се отказа? Не очакваше, че тя ще живее толкова дълго, нито че ще може да живее, както пишеше Каролайн. Замисли се за сина си, седнал сам-самичък там, на сцената и за стаената в него самота, където и да е. Дали така се чувства и Фиби? Какво ли би било, ако бяха отраснали заедно, като Нора и Бри — коренно различни и все пак толкова близки? Как ли би живял Дейвид, ако Джун не бе умряла? Много искам да видя Фиби, написа той. Искам тя да познава брат си и той да я познава. После уви парите с писмото, без да го чете, пъхна и него, и банкнотите в плик и написа адреса. Запечата го, залепи марка. Ще го пусне на другия ден.

През прозорците лунната светлина озаряваше коридора. Пол бе престанал да свири. Дейвид се вгледа в извисилата се, но ясна в тъмнината луна. Той направи своя избор, там, на плажа — остави дрехите на Нора на пясъка, докато смехът й огласяше слънчевия ден. Върна се в бунгалото и се захвана със снимките, а когато след час — час и нещо тя се прибра, дори не спомена Хауард. Премълча, защото собствените му тайни бяха далеч по-мрачни, по-дълбоки и защото бе убеден, че именно неговите тайни са породили нейните.

Сега се върна в тъмната стаичка и затърси последния филм. Бе направил няколко спонтанни снимки от тържеството — Нора с поднос чаши, Пол вдигнал чаша до скарата, гости, отпуснали се в различни пози на верандата. Търсеше последния кадър и като го намери, го прехвърли със светлина на хартия. Загледа се как във ваничката с проявител образът бавно изплува и частица по частица се появява върху белия лист. Открай време за него това бе велико тайнство. Изчака образът да се изпълни — Нора и Хауард на верандата, вдигнали чаши с вино за тост, засмени. Миг на невинност и напрежение, миг на избор. Дейвид извади снимката от проявителя, но не я пусна във фиксатора, а отиде в коридорчето и застана сред лунната светлина с мократа снимка в ръка, загледан във вече тъмната къща, в която Пол и Нора се бяха отдали всеки на своите сънища, всеки, понесен в своя орбита, а животът и на двамата до последния миг бе белязан от тежкия избор, който той направи преди толкова години.

Обратно в тъмната стаичка Дейвид окачи запечатания на снимката миг да съхне. Снимката не бе довършена, нито фиксирана и образът скоро щеше да избелее. На светлината, след няколко часа щеше да започне да се замъглява. Снимката на засмяната Нора с Хауард бавно щеше да започне да потъмнява и до ден-два щеше да бъде съвършено черна.

III

Двамата крачеха по релсите — Дюк Мадисън, с ръце в джобовете на коженото яке, което си купи от магазина за дрехи втора употреба „Гудуил“, а Пол подритваше камъчета и те със звън отскачаха от релсите. В далечината изсвири влак. Без да продумат, двете момчета едновременно стъпиха върху релсата откъм запад и се опитаха да запазят равновесие. Влакът се задаваше, релсата под краката им вибрираше, локомотивът — нищо и никаква точица — ставаше все по-голям и по-тъмен, а машинистът бясно надуваше свирката. Пол погледна Дюк, в чиито очи искреше вълнение от риска и опасността, и усети същата възбуда да се надига и в собственото му тяло, да го изпълва при вида на все по-наближаващия влак и все по-силно отекващата свирка, която огласяше всичко наоколо и отвъд. Вече се виждаше фарът и машинистът на прозореца високо над земята и свирката отново предупредително отекна. Приближаваше все повече и бурените от двете страни на локомотива полегнаха ниско, а Пол чакаше, загледан в Дюк, който пазеше равновесие на релсата до него, и вятърът се носеше кажи-речи право насреща им, но те все така чакаха ли, чакаха и на Пол му мина през ума, че може и да не отскочи. И точно тогава скочи и се озова сред буренаците, а влакът фучеше на две педи от лицето му. За един-единствен миг се мярна лицето на кондуктора — бяло като платно от уплаха, после влакът — мрак и проблясък, и отново мрак и проблясък от нижещите се вагони, докато се скри в далечината и дори вятърът стихна.

Дюк седеше на крачка от него, извърнал лице към облачното небе.

— Да му се не види — рече той. — Как само профуча.

Момчетата се поотупаха и поеха към дома на Дюк — малка къщичка с три-четири стаи и врати в двата края, досами железопътната линия. Пол се бе родил няколко преки по-надолу, но макар понякога майка му да го водеше в малкия парк да види кулата с остъкления балкон и къщата насреща, в която бе живял като бебе, не обичаше той да идва тук, нито да ходи у Дюк. Но, по дяволите, нея и бездруго все я нямаше вкъщи, а щом си е написал домашните, което стори, и е окосил моравата и свирил на пиано един час, което също свърши, значи бе свободен.

Като не вижда нещо, няма как да се засегне. Щом не го знае.

— Ама как направо му се смрази кръвта, а? — обади се Дюк. — Оня тип от влака.

— Даа — откликна Пол. — Адски се беше подбъзнал.

Обичаше да ругае, приятен му бе и споменът за парещия лицето му вятър и как отвя, поне за миг, безмълвната му ярост. Онази сутрин в Аруба излезе да потича по плажа волен като птичка и се радваше как влажният пясък покрай водата леко поддава под ходилата му, от което мускулите на краката заякват. Радваше се и че риболовът с баща му се провали. Баща му обичаше да ходи за риба, с часове седеше, без дума да обели, в лодката или на някое пристанище, мяташе въдицата отново и отново през две-три минути и преживяваше драмата на улова. И Пол обичаше, когато бе малък, не толкова ритуала на риболова, колкото възможността да прекара известно време с баща си. Но колкото повече растеше, толкова тези излети за риба се превръщаха в задължение, да речеш, че баща му ги планира, защото нищо друго не му идва на ум. Или пък защото се надява да се сближат — Пол си представи как баща му го прочита в някой наръчник за родители. Проумя какво е то животът през една ваканция, когато бе впримчен в една лодка по езерото в Минесота, а баща му се изчервяваше все по-силно под слънчевия загар и му разправяше за същността на възпроизводството. В онези дни бъдещето на Пол бе любимата тема на баща му, а Пол толкова се вълнуваше от идеите му, колкото и от ширналото се докъдето ти поглед стига нетрепващо езеро.

Затова с удоволствие тичаше по брега, с облекчение, и в първия момент не обърна внимание на купчината дрехи, захвърлени пред едно от пръснатите под смирките бунгала. Мина покрай тях, унесен в ритъма на крачката си, а мускулите му изпълняваха някаква мелодия, която го съпровождаше чак до скалистото езерце. Там спря, обиколи го няколко пъти с нормален ход и затича обратно, вече по-бавно. Дрехите се бяха отместили — вятърът от океана вееше ръкава на блузата и яркорозовите фламинги танцуваха на тюркоазения фон. Забави крачка. Можеше да е чия ли не блуза. Но и майка му имаше такава. Занасяха се с нея в градския магазин за туристи — тя я разгърна с две ръце, като се заливаше от смях, и я купи на майтап.

Добре де, сигурно стотици, че и хиляди имат такива блузи. И въпреки това той се наведе и я вдигна. Банският на майка му, телесен цвят, който нямаше как да сбърка, изпадна от ръкава. Застина на място, не можеше да помръдне, сякаш са го спипали да краде, сякаш фотоапарат е светнал и го е заковал. Пусна блузата, но все още не можеше да помръдне. Най-сетне тръгна, после хукна към тяхното бунгало като към убежище. Застана на прага и се опита да се съвземе. Баща му бе преместил купата с портокали на плота. Подреждаше снимки на голямата дървена маса. Какво има?, вдигна той поглед, но Пол не можа да обели и дума. Отиде в стаята си, затръшна вратата и не вдигна очи дори когато баща му дойде и почука на вратата.

След два часа майка му се прибра, като си тананикаше, затъкнала елегантно блузата на фламинги в светлокафявите си шорти. Мислех да поплувам преди обед, каза тя, като че ли всичко може да си върви постарому. — Искаш ли да дойдеш? Той поклати глава и това беше всичко — тайната, неговата тайна, всъщност нейната, а вече негова, се разстла помежду им като воал.

И баща му си има тайни — животът му в клиниката и в тъмната стаичка — и Пол го приемаше за нещо напълно нормално, както във всички семейства, докато не започна да се мотае с Дюк — невероятен пианист, с когото се запозна един следобед в залата на бенда. Семейство Мадисън не бяха богати, а къщата им бе толкова близо до железопътната линия, че преминеше ли влак, тя цяла се тресеше и прозорците дрънчаха в рамките. Майката на Дюк дори не се бе качвала на самолет. Пол съзнаваше, че би трябвало да му е жал за нея, както биха я съжалявали родителите му — имаше пет деца и съпруг, който работеше в „Дженерал Електрик“ и който никога нямаше да забогатее. Но бащата на Дюк на драго сърце играеше футбол с момчетата и всяка вечер, свършеше ли смяната му в шест, се прибираше и макар да не бе по-разговорлив от бащата на Пол, си беше у дома, ако ли пък не си бе вкъщи, винаги знаеха къде е.

— Та, к’во ти се пра’и? — запита Дюк.

— Знам ли — отвърна Пол. — Ми на теб?

Металните релси още напяваха. Пол се запита накъде ли се бе отправил влакът. Чудеше се дали някой го е зърнал край линията, застанал толкова близо, че ако се беше пресегнал, щеше да докосне профучаващите вагони, а вятърът се врязваше в косите му и очите го смъдяха. И ако са го видели, какво ли са си помислили? Прелитащи край прозорците на влака образи, като наниз застинали снимки — една, после втора, дърво, скала, облак и всички различни. И в миг момче, истинско момче с отметната назад глава се смее. И изчезва. Храст, електрически кабели, просветва път.

— Да хвърлим някой и друг кош, а?

— Тц.

Тръгнаха по релсите. Когато пресякоха Роузмънт Гардън и нагазиха в избуяла трева, Дюк спря и затършува из джоба на коженото си яке. Очите му бяха зелени на сини пръски. Като света, помисли си Пол. Такива бяха очите на Дюк. Като земята, погледната от луната.

— Виж — рече Дюк, — даде ми го братовчед ми Дани миналата седмица.

Беше малко найлоново пликче, пълно с изсушени зелени стръкчета.

— Какво е това? — попита Пол. — Сушена трева ли? — Докато го изрече, вече знаеше и смутен пламна, ама че е задръстеняк.

Дюк се изсмя и гласът му отекна в тишината, сред шумоленето на буренището.

— Точно така, мой човек, трева. Друсал ли си се някога?

Пол поклати глава, но не можа да скрие колко е стъписан.

— Няма да се пристрастиш, ако от това те е страх. Аз два пъти съм се друсал. Невероятно е. Казвам ти.

Небето бе още сиво и вятърът полюшваше листата на дърветата, а от далечината долетя свирката на друг влак.

— Не ме е страх — рече Пол.

— То се знае. Няма какво да се плашиш — потвърди Дюк. — Искаш ли да пробваш?

— И още как — огледа се Пол. — Само че не тук.

Дюк се засмя.

— Кой, си мислиш, ще ни спипа тук?

— Чуй — рече Пол. Двамата се заслушаха и след малко влакът се показа, наближаваше срещу тях — малка увеличаваща се точица, а свирката му прониза въздуха. Стъпиха встрани от линията и застанаха един срещу друг от двете страни на металните релси. — Да идем у дома — изкрещя Пол, докато влакът грохотно се заниза. — Няма никой. — Представи си как пушат трева на новия диван на майка му, покрит със сатенена басма, и се разсмя. После влакът се заниза — тътен и тишина, отново тътен и тишина при всеки отминаващ вагон. Ту зърваше, ту губеше Дюк от поглед като окачените в тъмната стаичка на баща му снимки — всички онези мигове от живота на баща му, също като гледки от влак, довяни и застинали. Тътен и тишина. Това бяха те.

И така, отидоха до къщата на Дюк, възседнаха колелата си и като пресякоха Никълъсвил Роуд, поеха по криволичещите улички към дома на Пол.

Къщата бе заключена, а ключът скрит под една клатушкаща се плоча на пътеката до рододендрона. Вътре бе топло, малко задушно. Дюк се обади у тях да предупреди, че ще закъснее, а Пол отвори прозорец и вятърът поде ушитите от майка му пердета. Преди да тръгне на работа, всяка година освежаваше къщата. Спомняше си я, приведена над шевната машина, да ругае, когато подплатата се набере или издуе. Пердетата бяха бежови с тъмносини пейзажи, в тон с тъмните райета на тапетите. Пол си спомни как седеше на масата, вторачил се в тях, сякаш фигурите в миг ще се раздвижат, ще пристъпят от къщите си да прострат прането или да помахат за сбогом.

Дюк затвори телефона и се огледа. После подсвирна.

— Човече — рече той. — Ама ти си богат. — Седна на масата в трапезарията и разстла тънък правоъгълен лист хартия. Пол го гледаше замаян как оформя ивица стърчащи тревички и ги свива в тънка бяла тръбичка.

— Не тук, не вътре — рече Пол. Почувства се неловко в последния момент. Излязоха и седнаха на стъпалата зад къщата, а огънчето на свитата в цигара марихуана проблясваше и се движеше от единия към другия. В началото Пол не усети нищо. Заръмя, после спря и след малко — не беше сигурен колко точно — осъзна, че се е втренчил в една капка вода на паважа, която бавно се разлива и се слива с друга, а после се процежда от ръба в тревата. Дюк се смееше с глас.

— Човече, само да се видиш — каза той. — Никога ли не си се надрусвал?

— Я ме остави на мира, дръвник с дръвниците — отвърна Пол и сам се разсмя.

По някое време пак заваля и те влязоха вътре вир-вода и замръзнали. Майка му бе оставила тенджера на печката, но Пол не й обърна внимание. Отвори буркан туршия и кутия фъстъчено масло. Дюк поръча пица, Пол си взе китарата и двамата се преместиха в хола, където беше пианото, да посвирят. Пол седна на ръба на високата камина и изсвири няколко акорда, после пръстите му се задвижиха в познатия ритъм на пиесите на Сеговия, които свири предната вечер: „Естудио“ и „Естудио Сен Лу“. Изследване, да изучаваш на тъмно, имената им му напомниха баща му — висок, мълчалив, сведен над увеличителния апарат в тъмната стаичка. Песните звучаха като редуващи се светлина и сянка, една след друга, а сега звуците се преплитаха със собствения му живот, с тишината в къщата, с ваканцията на плажа и класните стаи с високи прозорци в училище. Пол свиреше и усети, че се понася нависоко, обливат го вълни, а той ги е възседнал, свиреше, после сам се превърна в музика, която го извисяваше все повече и повече и го издигаше до гребена на вълната.

Когато свърши, за миг се възцари тишина, после Дюк рече: Да му се не знае, това беше страхотно! Просвири една гама и поде своята пиеса от концерта — „Маршът на троловете“ от Григ, енергична, изпълнена с мрачна радост. Дюк свири, после Пол и не чуха нито звънеца, нито да се чука и изведнъж на отворената врата се появи момчето с пицата. Вече се бе мръкнало и в къщата бе нахлул вятърът на наближаващата нощ. Разкъсаха кутиите и залапаха като невидели, бързо, без да усещат вкуса, а пицата ги пареше по езиците. Пол почувства храната да го изпълва и да му натежава като камък. Погледна през отворената остъклена от пода до тавана врата студеното сиво небе в далечината, после лицето на Дюк — толкова бледо, че бенките му се открояваха, с провиснала по челото черна коса и размазан доматен сос по устните.

— По дяволите — рече Пол и залепи длани о дъбовия под, щастлив, че подът си е на място и че самият той е на него и стаята наоколо му си е цяла-целеничка.

— Няма майтап — съгласи се Дюк. — Бива си я тревата. Кое ли време е вече?

Пол стана и отиде до стенния часовник в антрето. Преди минути, или може би часове, двамата стояха тук и се превиваха от смях, а секундите се точеха една след друга, като че ли разделяни от векове. Сега Пол мислеше единствено за баща си, който всяка сутрин се поспираше да свери часовника си и хвърляше поглед към отрупаната със снимки маса, и се натъжи. Замисли се за следобеда и осъзна, че е отлетял, свил се е в спомен колкото онази капчица вода и вече почти тъмното небе.

Телефонът иззвъня. Дюк все така лежеше на килимчето пред камината в хола и на Пол му се стори, че минаха часове, преди да вдигне слушалката. Беше майка му.

— Слънце — рече тя сред гълчава и подрънкване на сребърни прибори. Представи си я в костюм, може би тъмносиния, да прокарва пръсти с проблясващи пръстени през късата си коса. — Трябва да заведа едни клиенти на вечеря. Във връзка с договора с Ай Би Ем, важно е. Баща ти прибра ли се вече? Ти добре ли си?

— Написах си домашните — отговори той, без да сваля очи от стенния часовник, който допреди минути му изглеждаше толкова смешен. — Свирих и на пиано. Татко го няма.

Настана мълчание.

— Обеща да се прибере — рече тя.

— Добре съм — отговори той и си спомни как предната вечер седя на перваза на прозореца и се канеше да скочи, как после полетя във въздуха и тупна меко на земята, но никой не чу. — Тази вечер няма да излизам — допълни Пол.

— Не знам, Пол. Тревожа се за теб.

Ами тогава си ела, искаше му се да й каже, но чу да се надига и стихва смях, като разбиваща се вълна.

— Добре съм — повтори той.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Ох, не знам. — Тя въздъхна, прикри слушалката и каза нещо на някого, после отново заговори. — Ами, хубаво че си си написал домашните. Виж, Пол, ще се обадя на баща ти, но каквото и да стане, няма да закъснявам повече от два часа. Обещавам. Нали? Сигурен ли си, че си добре? Защото, ако имаш нужда от мен, ще зарежа всичко.

— Добре съм — повтори той. — Няма нужда да се обаждаш на татко.

Тя заговори студено и рязко:

— Каза, че ще си е у дома. Обеща ми.

— Тия хора — попита той, — от Ай Би Ем, де. Те харесват ли фламинго?

Настъпи мълчание сред бурен смях и подрънкване на чаши.

— Пол — рече тя накрая. — Добре ли си?

— Добре съм — за кой ли път изрече той. — Просто се пошегувах. Няма значение.

Когато тя затвори, Пол поостана прав и сам, заслушан в тутукането на телефона. Къщата наоколо му се издигаше притихнала. Не бе като тишината в залата, наситена с очакване и енергия, а по-скоро пустота. Пресегна се към китарата. Сети се за сестра си. Ако не бе умряла, дали щеше да е като него? Дали щеше да обича да тича? Дали щеше да пее?

В хола Дюк лежеше все така, преметнал ръка през лице. Пол вдигна празната кутия от пица и тънките листчета навосъчена хартия и излезе да ги хвърли в боклукчийската кофа. Беше хладно, светът бе нов–новеничък. Гърлото му бе пресъхнало като пустиня, като да бе пробягал петнайсет километра и на път за хола взе двулитрова бутилка прясно мляко, отпи направо от шишето и го подаде на Дюк. После седна и отново засвири, този път по-тихичко. Звуците от китарата се понесоха — бавни, изящни, сякаш окрилени.

— Имаш ли още? — попита той.

— Да. Ама този път ще струва пари.

Пол кимна и продължи да свири, а Дюк стана да се обади по телефона.

Веднъж нарисува сестра си — беше съвсем малък, може би в детската градина. Майка му му бе разправила всичко за нея и той я нарисува и нарече картината „Моето семейство“ — баща му в кафяво, майка му със светлокестенява коса и той, вдигнал ръце с една огледална на неговата фигура. Нарисува я в градината, завърза рисунката с панделка и на закуска я поднесе на родителите си, но усети как някакъв мрак нахлу в душата му, щом видя лицето на баща си, а то преливаше от чувства, които той, петгодишният Пол, не можеше нито да си обясни, нито да опише, но вече знаеше, че са свързани с някаква мъка. И майка му, щом взе рисунката от ръцете на баща му, се натъжи, но прикри тъгата си с весела маска, същата весела маска, зад която неизменно се криеше и сега пред клиентите си. Помнеше как задържа длан на бузата му. И до ден-днешен се случваше да впери очи в него, сякаш всеки миг може да изчезне. Красива е, каза тя тогава. Прекрасна рисунка, Пол.

Когато поотрасна, трябва да беше девет или десетгодишен, го заведе на тихото гробище вън от града, където бе погребана сестра му. Беше студен пролетен ден и майка му посади телефончета покрай оградата от ковано желязо. Докато стоеше, Пол разчете името — Фиби Грейс Хенри — и собствената си рождена дата, и изпита някаква неловка тежест, която не можеше да обясни. Защо умря?, попита той, когато майка му свърши и свали градинарските ръкавици. Не се знае, рече тя, но като видя изражението му, го прегърна. Не беше по твоя вина, пламенно рече тя. Ти нямаш нищо общо.

Но той не й повярва, не й вярваше и сега. Щом баща му всяка вечер се уединяваше в тъмната стаичка, а майка му повечето дни работеше до късно след вечеря и през ваканцията се събличаше и се вмъкваше в бунгалата на непознати мъже, кой може да е виновен? Не и сестра му, която бе умряла при раждането си и бе оставила тази тишина. Всяка сутрин стомахът му се свиваше на малка топчица, която през деня нарастваше все повече и повече и му се повдигаше. В края на краищата той бе жив. Той бе тук. Затова, не ще и дума, бе длъжен да ги закриля.

Дюк се появи на прага и Пол остави китарата.

— Ще намине, казва се Джо — рече той. — Ако имаш в брой.

— Да — отвърна Пол. — Ела.

Излязоха през задната врата, слязоха по мокрите бетонени стъпала и се качиха по страничното стълбище към голямата отключена стая над гаража. Стаята беше с високи прозорци и денем бе огряна в светлина. До вратата й бе вградена тъмна стаичка без прозорци като килерче. Баща му я построи преди няколко години, когато започнаха да говорят за снимките му. Сега прекарваше повечето си свободно време тук — промиваше филми, експериментираше със светлината. Тук почти никой не се качваше, а майка му дори не стъпваше. Понякога баща му го канеше и Пол с нетърпение очакваше тези дни с копнеж, който го объркваше.

— Уау, тия си ги бива — рече Дюк, закрачил покрай стената със снимки в рамки.

— Не бива да влизаме — рече Пол. — Не бива да се мотаем тук.

— Ей, тази съм я виждал — обади се Дюк и спря пред снимката с тлеещите останки от сградата на школата за запасни офицери с бледи листенца дрян по овъглените стени. Тя бе големият удар на баща му. Всички телевизии я откупиха и я показаха из цялата страна преди години. С нея се започна, обичаше да казва баща му. Тя ме направи известен.

— Да — съгласи се Пол. — На баща ми е. Не пипай нищо, чу ли?

Дюк се засмя.

— Споко, човече. Всичко е наред.

Пол влезе в тъмната стаичка, където бе по-топло и по-задушно. Вътре бяха окачени снимки да съхнат. Отвори малкия хладилник, където баща му държеше филмите, и от дъното му извади студен кафяв хартиен плик. В него имаше друг плик, пълен с двайсетдоларови банкноти. Измъкна една, после втора, а останалите върна обратно.

Обикновено идваше тук с баща си, а понякога, скришом, и сам. Така намери парите един следобед, както свиреше тук горе, ядосан, защото баща му бе обещал да го научи да работи с увеличителния апарат и после, в последния момент, отмени уговорката. Беше ядосан, разочарован, а накрая и огладня. Затършува из хладилника и намери плика със студени банкноти — нови-новенички, необяснимо защо тук. Тогава, онзи първи път, взе една, после бе вземал и други. Баща му май така и не забеляза. И той от време на време идваше и измъкваше по някоя банкнота.

Чувстваше се неловко заради парите, защото то си бе кражба и защото оставаше незабелязана. Също както когато стоеше тук с баща си в мрака и пред очите им образи добиваха очертания. В един негатив има не една, а стотици снимки, казваше баща му. Мигът не е един-едничък, а безчет различни мигове — зависи кой и как гледа. Пол слушаше и усещаше как в него зейва яма. Ако баща му е прав, значи той никога няма да го опознае, а това го плашеше. Но обичаше меката светлина и мириса на химикали. Харесваше последователността, отмерените движения от първото до последното, как експонираното късче хартия се плъзва в проявителя и от нищото се появяват образи, а таймерът отмерва времето и после хартията се приплъзва във фиксатора. Образите изсъхват, застинали, лъскави и тайнствени.

Спря и се взря в тях. Странни вихрени форми като вкаменени цветя. Това е корал, позна го той, от ваканцията им в Аруба, сферичен корал, досущ като мозък — без плът, само гола преплетена скелетна структура. Останалите снимки бяха подобни — порести отвори, цъфнали в бяло, като лунен пейзаж от преплетени кратери. Сферичен корал/кости, бе записал баща му във внимателно поставен на масата до увеличителния апарат бележник.

Онзи далечен ден в бунгалото, миг преди да долови присъствието на Пол и да вдигне глава, изражението на баща му бе съвършено неприкрито, обляно като от дъжд в чувства — някаква отдавнашна любов и загуба. Пол го забеляза и с цялото си същество искаше да каже нещо, да направи нещо, каквото и да е, та светът да се оправи. В същото време му идеше да избяга, да загърби проблемите им, да бъде свободен. Отмести очи и когато отново погледна баща си, изражението му бе както винаги отнесено и невъзмутимо. Може пък да обмисляше някакъв технически проблем с филма или някоя болест на костите, или да се бе сетил за обед.

Един миг може да означава хиляди различни неща.

— Ей — обади се Дюк и бутна вратата. — Някога ще излезеш ли оттук, а?

Пол пъхна студените банкноти в джоба си и се върна в голямата стая. Бяха дошли още две момчета, по-големи, които се мотаеха из празния парцел срещу училището през обедната почивка и пушеха. Едното държеше кутия с шест бири и му подаде една, а Пол за малко да рече: Да слезем долу, да идем навън, но дъждът се бе засилил, а и момчетата бяха по-големи, че и по-яки, и той просто седна и се присъедини към тях. Подаде на Дюк парите и проблясващото огънче се завъртя в кръг. Пол не можеше да откъсне очи от върховете на пръстите на Дюк — колко елегантно държат марихуаната и си припомни как невероятно точно препускат по клавишите. И баща му беше точен човек. Оправяше хорските кости, телата им.

— Усещаш ли? — запита Дюк след малко.

Пол го чу някъде отдалеч, сякаш през вода, сред далечната свирка на влак. Този път не го напуши неудържим смях, но му се догади, почувства в него да се отваря кладенец, в който пропада. Кладенецът се сля с мрака наоколо и вече не виждаше Дюк и се уплаши.

— Какво му е? — попита някой и Дюк отговори: Май просто го е хванало шубе, а думите бяха гигантски, изпълниха стаята и го притиснаха до стената.

Нестихващ бурен смях се лееше в стаята и лицата на момчетата се кривяха от кикот. Пол не можеше да се засмее, бе застинал на място. Гърлото му бе пресъхнало и чувстваше как ръцете му стават прекалено големи за тялото му и се вторачи във вратата, сякаш баща му всеки момент щеше да връхлети и гневът му да ги залее. После смехът секна и другите се размърдаха. Тършуваха из чекмеджетата за храна, но намериха единствено грижливо подредените папки на баща му. Недей, опита се Пол да спре най-големия, онзи с брадата, когато той започна да вади папките и да ги отваря. Недей!, отекваше вик в главата му, но от устата му не излизаше и звук. Станаха и останалите и заизваждаха папка след папка, и разпиляваха внимателно наредените снимки и негативи по пода.

— Ей — показа му Дюк една голяма гланцова снимка. — Това ти ли си?

Пол седеше съвършено притихнал, обвил колене с ръце, а дъхът му бясно се блъскаше в дробовете. Не помръдна, не можеше. Дюк пусна снимката на пода и се присъедини към останалите, които съвсем бяха полудели и пилееха снимки и негативи навред по лъскавия боядисан под.

Седеше абсолютно стихнал, без да издава и звук. Дълго не смееше да помръдне от страх, но после стана, озова се в тъмната стаичка, подпрял гръб в мрачния ъгъл на кантонерка, която баща му заключваше, и се вслушваше в звуците от предната стая: шумни изблици, смях, после се разби някаква бутилка. Най-сетне всичко утихна. Вратата се отвори и Дюк каза: Ей, човече, тук ли си, добре ли си? Пол не отговори, последва припрян разговор и момчетата изтрополиха надолу по стълбите. Пол бавно стана и тръгна сред тъмнината, пристъпи в предната стая, цялата в купища унищожени снимки. Застана на прозореца и се загледа в Дюк, който тихо се понесе с колелото по алеята за коли, преметнал десния си крак върху кормилото, преди да изчезне по улицата.

Бе изтощен. Изцеден. Обърна се и огледа стаята — цялата бе в снимки, от чекмеджетата и лампите се виеха негативи като гирлянди. Счупена бутилка. По пода се бяха пръснали парчета зелено стъкло, а чекмеджетата бяха олени с бира. По стените бяха изписани думи, груби рисунки и графити. Облегна се на вратата, после се отпусна на пода сред цялата бъркотия. Скоро трябва да стане, трябва да почисти всичко, да разпредели снимките, да ги подреди.

Вдигна ръка, погледна снимката под дланта си и я вдигна. Не познаваше това място — разнебитена къща, залепена до склона на хълм. Пред нея стоят четирима души: жена с рокля до средата на прасеца, препасала престилка, сключила пред себе си ръце. Вятърът е духнал кичур върху лицето й. До нея е застанал кльощав, превит като запетая мъж, с шапка в ръка пред гърди. Жената е леко обърната към мъжа и двамата сдържано се усмихват, сякаш единият нещо се е пошегувал и след миг и двамата ще прихнат. Майката е положила ръка върху русата главица на момиченце, а помежду им — едно момче, горе-долу на негова възраст, вперило сериозен поглед в апарата. Снимката му се струва странно позната. Затвори очи с чувството, че тревата е изпила и последната му капчица сила, готов да заплаче от изтощение.

* * *

Събуди се сред струящото през източните прозорци ярко утро, а силуетът на баща му говори изсред светлината.

— Пол, какво, за бога, е станало?

Пол приседна и се помъчи да осъзнае къде е и какво се е случило. Целият под е в съсипани снимки и филми с кални отпечатъци от подметки по тях. Негативи се вият като гирлянди. Парчета счупено стъкло са осеяли стаята и са изподрали пода. Вцепени се от страх, усети, че ще повърне. Засенчи очи срещу ослепителната утринна светлина.

— За бога, Пол! — повтори баща му. — Какво е станало тук? — Най-сетне се отмести от светлината, наведе се и приклекна. Вдигна снимката на непознатото семейство от хаоса по пода и се загледа в нея. После седна, като се подпря на стената, все така със снимката в ръка, и огледа стаята. — Какво е станало тук? — потрети той, този път по-тихо.

— Наминаха едни приятели. Май нещата излязоха от контрол.

— Май да — рече баща му. Сложи длан на челото му. — Дюк беше ли тук?

Пол се поколеба, после кимна. Едва сподавяше сълзите си и щом погледнеше унищожените листове, нещо в гърдите го пристягаше.

— Ти ли сътвори всичко това, Пол? — попита баща му странно любезно.

— Не — поклати Пол глава. — Но не ги спрях.

Баща му кимна.

— Ще има да чистим със седмици — рече най-сетне той. — Ти ще почистиш. Ще ми помогнеш да оправя и папките. Иска се много работа. И много време. Ще трябва да оставиш репетициите.

Пол кимна, но гърдите го пристегнаха още по-силно и не успя да се сдържи.

— Просто си търсиш оправдание да ме откажеш от китарата.

— Не е вярно. По дяволите, Пол, сам знаеш, че не е вярно.

Баща му поклати глава и Пол се уплаши, че ще стане и ще излезе, но той се загледа в снимката в ръцете си. Беше черно-бяла с бяло раковинено паспарту по краищата около семейството, застанало пред ниската къщурка.

— Знаеш ли кои са тези хора? — запита той.

— Не — отвърна Пол, но дори докато го изричаше, осъзна, че знае. — Ааа — показа той момчето на стъпалата. — Та това си ти.

— Да. На твоите години. Това е баща ми, точно зад мен. А до мен е сестра ми. Имах сестра, знаеше ли? Казваше се Джун. Беше много музикална, като теб. Това е последната ни снимка заедно. Джун страдаше от сърдечна недостатъчност и на следващата есен умря. Това за малко не уби майка ми, едва преживя загубата.

Сега Пол видя снимката с други очи. Значи тези хора не са непознати, а негова плът и кръв. Бабата на Дюк живееше в една стая на горния етаж, правеше ябълкови сладкиши и по цял следобед гледаше сапунени сериали. Пол се загледа в жената на снимката, която едва се сдържаше да не прихне — представа нямаше, че тази жена е негова баба.

— Умряла ли е? — попита той.

— Майка ми ли? Да. Години по-късно. И дядо ти. Не бяха много стари, и двамата. Животът им бе тежък, Пол. Парите все не достигаха. Не просто, че не бяха богати. Понякога дори не знаеха дали ще имаме нещо за ядене. Това смазваше баща ми, а той бе много работлив човек. Смаза и майка ми, защото не можаха да помогнат на Джун. На твоите години тръгнах на работа, та да мога да уча в гимназията в града. И тогава Джун умря и аз се зарекох да се махна оттам и да оправя света. — Той поклати глава. — Е, то се знае, не успях съвсем. Но ето ни, Пол. Имаме си всичко. Не знаем що е грижа дали ще има какво да ядем. Ти ще идеш в който колеж искаш. А в главата ти се върти как да се надрусаш до козирката с приятели и да захвърлиш всичко.

Топката в корема му се премести в гърлото и Пол не можа да отговори. Всичко наоколо все още бе прекалено ярко и не съвсем стабилно. Искаше му се да прогони тъгата от гласа на баща си, да прогони тишината, която изпълваше дома им. И най-вече копнееше този миг — както баща му е седнал до него и му разправя семейни истории — никога да не свършва. Страхуваше се да не изтърве някоя дума не на място и да съсипе всичко, както силна светлина съсипва снимка. Случи ли се, връщане няма.

— Съжалявам — промълви той.

Баща му кимна, загледан в пода. За миг, едва доловимо, прокара ръка по косата на Пол.

— Знам — рече той.

— Ще оправя всичко.

— Да — повтори баща му. — Знам.

— Но аз обожавам музиката — рече Пол и начаса си даде сметка, че сбърка, както от внезапно струяща светлина листа хартия почернява, но не можеше да се спре. — Тя е моят живот. Няма да я зарежа.

Баща му поседя смълчан със сведена глава. После въздъхна и стана.

— Не бързай да си затваряш нито една врата — рече той. — Само това те моля.

Пол проследи с очи как баща му се скрива в тъмната стаичка. После коленичи и започна да събира парчетата стъкло. В далечината профучаваха влакове и небето отвъд прозорците се разтвори безоблачно и лазурно. Пол се поспря сред суровата утринна светлина, заслушан как баща му работи в тъмната стаичка, и си представи как същите тези ръце се движат вътре в нечие тяло и се опитват да наместят нещо счупено.

IV

Септември 1977 година

Каролайн хвана с два пръста крайчето на полароидната снимка, щом се подаде от апарата, а образът вече се появяваше. Масата, застлана с бяла покривка, сякаш се носеше по море от тъмнозелена трева. Бели и едва пробляскващи грамофончета застилаха склона. Фиби, с рокличката си от първото причастие, приличаше на бледа мъглявина. Каролайн размаха снимката да изсъхне сред уханния въздух. Някъде в далечината удари гръмотевица, задаваше се лятна буря и засилващият се вятър поде хартиените салфетки.

— Още една — каза тя.

— О, мамо — възпротиви се Фиби, но остана на място.

Щом апаратът щракна, тя хукна през тревата към осемгодишната им съседка Ейвъри, която бе гушнала малко котенце със същата тъмнооранжева козинка като нейната коса. Фиби, вече на тринайсет, бе нисичка за възрастта си, набита, все така импулсивна и невъзмутима, учеше бавно и за секунди радостта й преминаваше в униние, после в тъга и отново усмивка разцъфваше на детското лице.

— Вече се причестих! — извика тя и се завъртя на моравата с високо вдигнати ръце, а усмихнатите гости с чаши в ръка се обърнаха към нея. Впусна се към сина на Сандра, Тим, и той вече тийнейджър, и поличката й се завъртя около нея. Фиби прегърна Тим с две ръце и любвеобилно го целуна по бузата.

После се сепна и тревожно погледна Каролайн. Преди време същата година имаха проблеми, заради прегръдките в училище. Обичам те, току заявяваше тя и гушеше някое по-малко дете, без да разбира защо не бива да го прави. Каролайн все й повтаряше: Прегръдката е нещо специално. Прегръщат се роднини — и малко по малко Фиби го научи. Но сега, като гледаше как Фиби се мъчи да обуздае любовта си, се питаше дали постъпи правилно.

— Няма нищо, скъпа — подвикна Каролайн. — Няма нищо лошо да прегърнеш приятелчетата си, които са ти дошли на гости.

Фиби си отдъхна. Двамата с Тим продължиха да милват котенцето. Каролайн погледна полароидната снимка в ръката си — искрящата градина и усмивката на Фиби, един-едничък уловен и вече изчезнал миг. В далечината отекна нова гръмотевица, но вечерта беше все още прекрасна, топла и уханна. По тревата хора се движеха, приказваха и пълнеха пластмасови чаши. На масата имаше триетажна торта с бяла глазура, украсена с тъмночервени рози от градината. Три етажа за тройно празненство: първото причастие на Фиби, годишнина от собствения й годеж и пенсионирането на Доро, да й е на добър час.

— Тортата е моя — носеше се гласът на Фиби над подеманите и стихващи разговори, сред професори по физика, съседи, хористи, съученици, семейства от сдружението за равен старт на проблемни деца и куп тичащи малчугани. Бяха дошли и новите приятели на Каролайн от болницата, където започна работа на половин ден, когато Фиби тръгна на училище. Беше събрала всички тези хора, беше планирала това прекрасно празненство малко по малко, като постепенно разтварящ се в здрача цвят. — Тортата е моя — отново долетя гласът на Фиби, силен и волен. — Вече се причестих.

Каролайн отпи глътка вино и усети топлия като дихание въздух по кожата си. Не забеляза кога пристигна Ал, но внезапно той се появи, плъзна ръка по талията й и я целуна по бузата — усети присъствието му, мириса му да я изпълват. Преди пет години се ожениха с градинско парти почти като това, с плувнали в шампанско ягоди, а въздухът бе изпълнен със светулки и ухание на рози. Пет години, а все така се вълнуваше. Стаята й на третия етаж в къщата на Доро се превърна в кътче на тайнство и чувственост като тази градина. Обичаше да се събужда от топлината на натежалото, проточило се тяло на Ал до себе си, леко положил ръка на корема й, и мириса му на сапун и „Олд Спайс“, който бавно просмукваше стаята, чаршафите, хавлиените кърпи. Той бе тук, тъй жизнено осезаем, че усещаше присъствието му с всяка своя клетка. Беше тук и после, също тъй в миг, заминаваше.

— Честита годишнина — каза той сега и нежно притисна талията й.

Каролайн се усмихна, по-щастлива не можеше и да бъде. Вечерта се спускаше и хората се разхождаха и смееха сред стелещата се топлина и ухание, а по потъмняващата трева и буйните цветове наоколо падаше роса. Хвана ръката на Ал, силна и уверена, и за малко да се засмее, защото той още не знаеше вестта. Доро заминава за една година на околосветско пътешествие с любовника си, един мъж на име Трейс. Това Ал знаеше, защото от месеци се крояха планове. Но не знаеше, че Доро, както сама казваше, в щастлив порив да се освободи от миналото, даде на Каролайн нотариалния акт на старата къща.

А ето я и Доро по стълбите откъм алеята в копринена рокля. Трейс я следва с огромен плик с лед. Той е година по-млад от нея, на шейсет и пет, с къса, бяла коса, издължено лице и плътни устни. По рождение си бе блед, съзнаваше килограмите си и бе придирчив към храната, обожаваше операта и спортните коли. Навремето бил олимпийски плувец и за една бройка му се изплъзнал бронзов медал, но и до ден-днешен да скочи в река Мононгаела и да я преплува, за него бе нищо работа. Един следобед се появи от водата и се заклатушка по брега насред годишния пикник на катедрата по физика. Така и се запознаха. Трейс бе мил и добър с Доро, която явно го обожаваше, нищо че на Каролайн й се виждаше малко отчужден, някак сдържан и недоверчив, но това всъщност не бе нейна работа.

Вятърът отнесе куп салфетки от масата и Каролайн пристъпи да ги хване.

— Донесе вятъра — обърна се Ал към Доро.

— Толкова се вълнувам — отвърна тя, вдигнала ръце. Все повече заприличваше на Лео — изострени черти, къса, вече съвършено бяла коса.

— Ал е като стар моряк — Трейс остави леда на масата. Каролайн затисна салфетките с малко камъче. — Улавя промените в атмосферата. О, Доро, не мърдай — възкликна той. — Боже, колко си красива. Честно. Приличаш на богинята на вятъра.

— Ако си богинята на вятъра — рече Ал, като хвана полетелите хартиени чинии, — вземи да се поохладиш, та да се повеселим като хората.

— Не е ли невероятно? — запита Доро. — Такова страхотно празненство, прекрасно сбогуване.

Фиби притича с малкото котенце, една оранжева топчица, в ръце. Каролайн се пресегна и приглади косите й с усмивка.

— Може ли да го задържим? — попита Фиби.

— Не — отвърна Каролайн, както винаги. — Леля Доро е алергична.

— Мамо — жалостиво поде Фиби, но начаса се разсея по вятъра и красивата трапеза. Задърпа копринения ръкав на Доро. — Лельо Доро. Тортата е моя.

— И моя — Доро сложи ръка на рамото на Фиби. — Не забравяй, че тръгвам на пътешествие, така че тортата е и моя. Както и на майка ти и на Ал, защото празнуват пет години от сватбата си.

— И аз идвам на пътешествието — рече Фиби.

— О, не, скъпа — каза Доро. — Не този път. Това е пътешествие за възрастни, злато. За мен и за Трейс.

По лицето на Фиби пробяга разочарование тъй дълбоко, както радостта й преди секунда. Дали безгрижие, дали унилост — всяко чувство я поглъщаше всецяло.

— Хей, скъпа — приклекна до нея Ал. — Как мислиш? Дали на това котенце ще му се услади малко сметана?

Тя сдържа усмивката си, но после се предаде и кимна, забравила за миг загубата си.

— Чудесно — пое Ал ръката й и намигна на Каролайн.

— Не внасяйте котето вътре — предупреди Каролайн.

Нареди чаши на една табла и тръгна сред гостите, все още удивена. Тя е Каролайн Симпсън, майка на Фиби, съпруга на Ал, организира протести — няма нищо общо с хрисимата жена, застанала сред тихия затрупан в сняг кабинет преди тринайсет години с новородено на ръце. Обърна се и погледна къщата, чиито избелели тухли странно живо се открояваха на фона на смрачаващото се небе. Къщата е моя, помисли си тя като ехо от отекналия преди миг вик на Фиби. После тъкмо навреме й хрумна нещо и тя се усмихна: Вече се причестих.

Край храста орлови нокти Сандра се смееше с Доро, а мисис Соулард се задаваше по алеята с ваза с кремове. Вятърът бе отвял косата на Трейс по лицето и той, свил длан да направи завет на една клечка кибрит, се опитваше да запали свещичките. Пламъчетата потрепнаха, изпращяха, но накрая се запалиха и озариха бялата ленена покривка, прозрачните оброчни чашки, вазата с бели цветя и заляната с бита сметана торта. Край тях фучаха автомобили, заглушавани от смях, листата потрепваха. За миг Каролайн застина — сети се как Ал я приканва, протегнал към нея ръце в мрака на настъпващата нощ. Това е то щастието, рече си тя. Това означава да си щастлив.

Празненството продължи до единайсет. Доро и Трейс останаха и след последните гости да пренесат чаши и остатъци от тортата, вази с цветя, да приберат масите и столовете в гаража, Фиби вече спеше — Ал я отнесе вътре, след като се обля в сълзи, уморена и превъзбудена, сломена от заминаването на Доро, плака дълбоко и неутешимо, направо дъх не й стигаше.

— Стига си шетала — Каролайн спря Доро на горното стъпало и леко докосна гъстите сочни листа на люляка. Беше го посадила преди три години и след като толкова време стърчаха вели вейки, храстът пусна корени и избуя. Догодина ще огъне клони от цвят. — Утре ще разтребя, Доро. Самолетът ти е рано. Сигурно изгаряш от нетърпение да заминеш.

— Така е — отговори Доро толкова тихо, че Каролайн напрегна слух да я чуе. Кимна към къщата, където Ал и Трейс почистваха чинии в грейналата кухня. — Само че, Каролайн, хем съм безкрайно щастлива, хем ми е много криво. Преди малко обиколих една по една стаите за последен път. Тук съм прекарала целия си живот. Как просто така да си тръгна. Но и толкова се вълнувам около пътешествието.

— Винаги можеш да се върнеш — внезапно се разчувства Каролайн и едва сдържа сълзите си.

— Надявам се да не ми се прииска — отвърна Доро. — Или поне не за дълго. — Тя хвана Каролайн за лакътя. — Хайде, да поседнем на верандата.

Заобиколиха къщата под свода от глицинии и седнаха на люлката, а по магистралата се носеше река от коли. Високо листата на чинара, големи колкото чинии, потрепваха на светлината от уличните лампи.

— Колите няма да ти липсват — поде Каролайн.

— Да, няма. А беше толкова тихо. Зиме затваряха цялата улица. Спускахме се с шейни чак до насред шосето, ей тук.

Каролайн залюля люлката и си припомни онази далечна нощ, когато луната озаряваше моравата и струеше през прозореца на банята, а Фиби кашляше в ръцете й и чапли от детството на Доро се издигаха от полята.

Вратата с мрежа против мухи се отвори и Трейс пристъпи на верандата.

— Е? — въпросително рече той. — Доро, готова ли си?

— Почти — отговори тя.

— Тогава ще ида за колата и ще те чакам отпред.

Трейс влезе обратно в къщата. Каролайн започна да брои колите и стигна до двайсет. Преди дванайсетина години тя застана пред тази врата с новородената Фиби. Застана точно тук и зачака какво ще се случи.

— В колко излита самолетът ти? — попита тя.

— Рано. В осем. О, Каролайн — облегна се Доро назад и протегна широко ръце. — След толкова години се чувствам свободна като птичка. Един господ знае накъде ли ще отлетя.

— Ще ми липсваш — обади се Каролайн. — И на Фиби.

Доро кимна.

— Знам. Но ние ще се виждаме. Ще ви изпращам картички отвсякъде.

По склона струяха светлини на фарове, а взетата под наем кола намали и дългата ръка на Трейс се извиси и помаха.

— Пътят ни зове! — подвикна той.

— Да си жива и здрава — Каролайн прегърна Доро, усещайки меката й буза. — Знаеш ли, преди години ти ме спаси.

— Скъпа, и ти мен — отдръпна се Доро. Черните й очи бяха навлажнени. — Сега къщата е твоя. Радвай й се.

В следващия миг Доро вече слизаше по стълбите, а вятърът поде белия й пуловер. Качи се в колата, помаха за сбогом и замина.

Каролайн се загледа след колата, която се сля с останалите по градския булевард и се загуби сред реката от устремени светлини. Бурята все още набираше сила по хълмовете, озаряваше в миг небето в бяло и приглушени гръмотевици отекваха в далечината. Ал излезе с напитки, като побутна вратата с крак. Седнаха на люлката.

— Даа — рече Ал. — Хубаво празненство.

— Да, хубаво беше — откликна Каролайн. — Беше забавно. Капнала съм.

— Ще имаш ли сила да отвориш това? — попита Ал.

Каролайн взе пакетчето и отвори нескопосната опаковка. В дланта й изпадна издялано от черешово дърво сърце, гладко като излъскан от вода камък. Сви шепа и си спомни как медальонът проблясваше в студената нощ в кабината на Ал и как, след месеци, Фиби го хвана с крехката си ръчичка.

— Чудесно е — притисна тя гладкото сърчице към бузата си. — Толкова е топло. И ми е съвсем по мярка, тъкмо колкото дланта ми.

— Сам го издялах — доволен рече Ал. — Нощем, докато бях на път. Мислех, че ще стане за хокей, ама онази сервитьорка в Кливланд, дето се знаем отпреди, рече, че ще ти хареса. Дано е така.

— Харесва ми — отговори Каролайн и вплете ръка в неговата. — И аз имам нещо за теб. — Тя му подаде малка картонена кутийка. — Нямах време да го опаковам.

Той отвори кутийката и извади нов месингов ключ.

— Какво е това, ключът за сърцето ти ли?

Тя се засмя.

— Не. Ключът от къщата.

— Защо? Да не си сменила бравата?

— Не — бутна люлката Каролайн. — Доро ми го даде, Ал. Не е ли невероятно? Вътре е и нотариалният акт. Каза, че иска да започне всичко наново.

Едно сърце изтуптя. После пак, и пак, люлката проскърца напред-назад.

— Не е ли прекалено — рече Ал. — Ами ако реши да се върне?

— И аз я попитах същото. Каза, че Лео й оставил сума пари. От патенти, спестявания, какво ли не. А и Доро цял живот е била пестелива и пари не й трябват. Ако се върнат с Трейс, ще си вземат жилище в кооперация или нещо такова.

— Много щедро — рече Ал.

— Да.

Ал замълча. Каролайн се заслуша в поскърцването на люлката на верандата, във вятъра, в колите.

— Може да я продадем — замисли се той. — Да се вдигнем. Да идем накъдето ни видят очите.

— Не струва много — бавно изрече Каролайн. Не й бе идвало на ум да продават къщата. — Пък и къде ще идем?

— А, представа нямам, Каролайн. Познаваш ме. Цял живот се скитам. Просто си го помислих. Осмислям вестта.

Уютът на мрака, равномерното полюшване отстъпиха пред дълбок смут. Кой е този мъж до нея, питаше се Каролайн, този мъж, който всяка събота се прибира и свойски се вмъква в леглото й, който всяка сутрин килва глава под определен ъгъл, за да сложи „Олд Спайс“ на врата и брадичката си? Какво ли всъщност знае тя за мечтите му, за спотаеното му сърце? Почти нищо, стори й се в миг, както и той за нейните.

— Значи не ти харесва да имаш къща, така ли?

— Не е това. Много е мило от страна на Доро.

— Но те връзва на едно място.

— Обичам да се прибирам при теб, Каролайн. Обичам, докато пътувам по последната част от магистралата, да знам, че двете с Фиби сте тук, готвите в кухнята, садите цветя или вършите нещо там. Но не ще и дума, блазни ме да сторим като тях. Да опаковаме. Да заминем. Да обиколим света. Мисля, ще е хубаво. Свобода.

— Мен това вече не ме блазни — Каролайн се загледа към потъналата в мрак градина, пръснатите светлини на града и тъмночервените букви на табелите на магазините за хранителни стоки, все парченца от мозайка сред гъстата лятна зеленина. — Щастлива съм си тук, където съм. Ще ти писне с мен.

— Не. Това само ни допълва, скъпа — обади се Ал.

Останаха смълчани, заслушани във вятъра, в стрелкащите се коли.

— Фиби не обича промените — обади се Каролайн. — Не се справя с новите неща.

— Да, така е — потвърди Ал.

Изчака миг, после се обърна към нея.

— Слушай, Каролайн. Фиби порасна. Вече не е малко момиченце.

— Че тя е едва на тринайсет — Каролайн си представи Фиби с котенцето и колко леко се отдава все още на безгрижните детски радости.

— Точно така. На тринайсет е, Каролайн. Вече… е, знаеш… започва да се развива. Неудобно ми е да я нося на ръце, както я взех тази вечер.

— Ами недей — рязко отвърна Каролайн, но си спомни Фиби в басейна в началото на седмицата, как отплува и после загреба обратно, а когато я хвана под водата, усети как меките напъпващи гърди се притискат към ръката й.

— Не се сърди, Каролайн. Просто никога не сме говорили за това, така ли е? Какво ще стане с нея? Какво ще е, когато се пенсионираме като Доро и Трейс? — Той замълча и тя усети, че внимателно подбира думите си. — Ще ми се един ден да можем да помислим дали да не попътуваме. Някаква клаустрофобия ме хваща, това е, като си представя, че цял живот ще прекараме в тази къща. Ами Фиби? Тя вечно с нас ли ще живее?

— Не знам — отговори Каролайн, налегна я умора, плътна като нощта. Бе водила безчет битки да извоюва за Фиби пълноценен живот в този равнодушен свят. За момента бе решила всички проблеми и през последната година — година и нещо си поотдъхна. Но къде ще работи Фиби и как ще живее, като порасне — това още не знае. — О, Ал, тази вечер нямам сили да мисля за всичко това. Моля те.

Люлката на верандата плавно се люлееше напред–назад.

— Но все някога трябва да се замислим.

— Тя е още момиченце. Ти какво предлагаш?

— Каролайн. Нищо не предлагам. Знаеш, че обичам Фиби. Но ти или аз, ние утре може да умрем. Няма да сме вечно наоколо да се грижим за нея, това е. А може да дойде и време, когато тя да не ни иска край себе си. Само питам дали си се замисляла. За какво пестиш всички тези пари. Просто предлагам да го обсъдим. Искам да кажа, помисли си. Няма ли да е хубаво от време на време да идваш с мен, да попътуваме заедно? Някоя събота и неделя, а?

— Да — нежно рече тя. — Хубаво ще е.

Но не бе сигурна. Опита се да си представи живота на Ал — всяка нощ различна стая в различен град, а пътят се стели, една и съща сива ивица. Първата му идея показваше, че не го свърта на едно място — продават къщата, хващат пътя, обикалят света.

Ал кимна, пресуши чашата си и понечи да стане.

— Почакай — нежно сложи тя ръка на рамото му. — Трябва да поговорим.

— Звучи сериозно — намести се той обратно на люлката. После нервно се засмя. — Нали няма да ме зарежеш? След като наследи тая къща и така нататък, а?

— То се знае, че няма, това няма нищо общо — въздъхна тя. — Тази седмица получих писмо. Странно писмо и имам нужда да поговорим за него.

— Писмо от кого?

— От бащата на Фиби.

Ал кимна и скръсти ръце, без да продума. Разбира се, знаеше за писмата. Идваха от години с пари — кога повече, кога по-малко — и по някоя бележка с едно-единствено изречение. Моля те, пиши ми къде живееш. Тя не му пишеше, но през първите години споделяше всичко с Дейвид Хенри. Изстрадани, изповедни писма, като да й бе близък приятел, довереник. С времето стана по-делова и изпращаше снимки най-много с ред-два. Животът й стана пълноценен, богат, изпълнен с грижи, нямаше как да опише всичко на лист хартия, затова просто престана да се опитва. И изневиделица я стъписа дебело писмо от Дейвид Хенри — цели три страници, изписани със стегнатия му почерк, страстно писмо, което започваше с Пол — колко е талантлив, за какво мечтае, какво го вбесява, на какво се сърди.

Знам, че сбърках. Знам, че онова, което направих, да ти връча дъщеря си, е ужасно и знам, че не мога да променя стореното. Но, Каролайн, искам да я видя, искам все някак да поправя стореното. Искам да знам повече за Фиби и как живеете.

Писмото му я трогна — Пол, вече тийнейджър, свири на китара и мечтае да иде в Джилиард, Нора има свой бизнес, а Дейвид, чийто образ се бе запечатал в съзнанието й ясно като снимка от книга, наведен над този къс хартия, изпълнен със съжаление и копнеж. Бе пъхнала писмото в едно чекмедже, като че ли то ще го скрие, но думите не й даваха мира през напрегнатата и емоционална седмица.

— Иска да я види — изрече Каролайн, опипвайки ресните на един шал, който Доро бе метнала отстрани на люлката. — Някак отново да стане част от живота й.

— Много мило от негова страна — рече Ал. — Издръжлив човек, след толкова години.

Каролайн кимна.

— Все пак баща й е.

— Питам се, аз какъв съм й?

— Моля те — поде Каролайн. — Ти си бащата, когото Фиби познава и обича. Само че, Ал, не съм ти разправила докрай как се сдобих с Фиби. И мисля, че трябва.

Той взе ръката й.

— Каролайн, след като ти замина, аз се помотах из Лексингтън. Приказвах с онази твоя съседка и чух какви ли не истории. Не съм ходил кой знае колко на училище, ама не съм глупак и научих, че доктор Хенри е загубил новородено момиченце горе-долу по времето, когато ти напусна града. Казвам само, че каквото и да се е случило помежду ви, няма значение. Поне за мен. За нас. Така че подробности не ми трябват.

Тя седеше смълчана, загледана в летящите по магистралата автомобили.

— Той не я искаше — промълви тя. — Щеше да я остави в дом, в приют. Помоли ме да я заведа и аз го сторих. Но не можах да я оставя. Там беше ужасно.

Известно време Ал не промълви.

— Чувал съм за такива неща — проговори той най-сетне. — Чувал съм подобни истории по пътищата. Постъпила си смело, Каролайн. Постъпила си правилно. Не ми се мисли как Фиби би отраснала на такова място.

Каролайн кимна със сълзи в очи.

— Толкова съжалявам, Ал. Трябваше да ти кажа още преди години.

— Каролайн, всичко е наред. Минали работи.

— Какво да направя според теб? Така де, онова писмо. Дали да му отговоря? Да му позволя ли да я види? Не знам, цяла седмица се разкъсвам. Ами ако я отведе?

— Не знам какво да ти кажа — провлече той. — Не е моя работа да решавам.

Тя кимна. Така бе честно, да си понесе последиците, задето премълча.

— Но ще те подкрепя — додаде Ал, притиснал ръката й. — Каквото и да решиш, че е най-добро, ще подкрепя и теб, и Фиби сто процента.

— Благодаря ти. Толкова се притеснявах.

— Прекалено много се притесняваш за неща, които не си струват, Каролайн.

— Значи няма да промени нищо, така ли? — запита тя. — Това, че не ти казах по-рано, няма да промени нито теб, нито нас, така ли?

— Ни на йота.

— Добре.

— Добре — той стана и се протегна. — Дълъг ден. Идваш ли?

— Да, след минута.

Вратата с мрежата се отвори с поскръцване и после се затвори. На мястото, където Ал бе седял допреди миг, се намести вятърът.

Заваля, първо нежно по покрива, после забарабани. Каролайн заключи къщата — вече нейната къща. На горния етаж се поспря да нагледа Фиби. Кожата й бе топла и влажна, размърда се и устните й се раздвижиха в неизречени думи, после отново се унесе в сънищата си. Сладкото ми момиченце, прошепна Каролайн и я зави. Поостана минута в огласяната от дъжда стая — колко е мъничка Фиби, а тя стотици пъти няма да може да предпази дъщеря си в този свят. После отиде в спалнята и се пъхна в хладните чаршафи до Ал. Спомни си допира на дланите му по кожата си, притиснатата му във врата й брада, собствените си викове в мрака. Беше добър съпруг и добър баща на Фиби, мъж, който в понеделник сутрин ще стане, ще си вземе душ, ще се облече и ще изчезне с камиона за цяла седмица, който й се довери да постъпи с Дейвид Хенри и писмото му, както намери за добре. Лежа дълго заслушана в дъжда, с ръка на гърдите му.

* * *

Събуди се призори — Ал трополеше надолу по стълбите да вземе рано такъмите си за смяна на маслото. От улуците и водостоците шуртеше вода, събираше се в локви и се изливаше в поток надолу по хълма. Каролайн слезе и направи кафе, толкова унесена в собствените си мисли, в необичайната тишина в къщата, че не чу кога Фиби е застанала на прага зад гърба й.

— Дъжд — рече Фиби. Хавлията висеше свободно около телцето й. — Като из ведро.

— Да — отвърна Каролайн. Навремето с часове учиха идиома с един плакат, на който Каролайн нарисува свъсени облаци и от огромни ведра от небето се лееше вода. Беше от любимите рисунки на Фиби. — По-скоро като из ръкав.

— Потоп — допълни Фиби. — Порой.

— Искаш ли препечена филийка?

— Искам коте — отвърна Фиби.

— Какво искаш? — попита я Каролайн. — Кажи с цяло изречение.

— Моля, искам коте — рече Фиби.

— Не може да вземем коте.

— Леля Доро замина — не отстъпи Фиби. — Мога да си имам коте.

Каролайн я заболя глава. Какво ли ще стане с нея?

— Ето, Фиби, заповядай филийката ти. После ще поговорим за котето, става ли?

— Искам коте — настоя Фиби.

— После.

— Коте — повтори Фиби.

— По дяволите! — Каролайн стовари длан върху плота, от което и двете се стреснаха. — Повече да не си ми споменала за коте. Чуваш ли?

— Седна на веранда — промънка Фиби. — Гледам дъжда.

— Какво искаш? Говори с пълни изречения.

— Искам да седна на верандата и да гледам дъжда.

— Ще настинеш.

— Искам…

— О, добре — прекъсна я Каролайн и махна с ръка. — Добре. Върви, седни на верандата. Гледай дъжда. Каквото искаш.

Вратата се отвори и се затръшна. Каролайн погледна навън как Фиби сяда на люлката на верандата с отворен чадър и препечената филийка в скута си. Яд я беше на себе си, задето загуби търпение. Не беше виновна Фиби. Просто не знаеше какво да отговори на доктор Дейвид Хенри и се страхуваше.

Събра албумите и отделните снимки, които все се канеше да подреди, и седна на дивана, откъдето можеше да наглежда Фиби, скрила се под чадъра, полюшвайки се на люлката на верандата. Разпръсна последните снимки на масичката за кафе, после извади лист и започна да пише на Дейвид.

Вчера беше първото причастие на Фиби. Беше прекрасна в бяла рокличка на дупчици и розови панделки. В черквата пя соло. Изпращам снимка от градинското парти след това. Да не повярва човек колко порасна и започвам да се тревожа какво ли я чака занапред. Предполагам това сте мислили в онази нощ, когато ми я подадохте. Толкова се борих през всичките тези години, а понякога се ужасявам какво ще стане и все пак…

Тук поспря, изненадана от внезапното си решение да му отговори. Не беше заради парите. Всеки цент, който получаваше, внасяше в банката и през годините спести близо 15 000 долара, до един под попечителство на името на Фиби. Може би по стар навик или някак да поддържа връзката им жива. Може би й се искаше просто той да разбере какво пропуска. Ето, идеше й да му каже, да сграбчи Дейвид Хенри за яката, ето я дъщеря ти Фиби, на тринайсет години, с лъчезарна като слънце усмивка.

Остави писалката и се замисли как Фиби в бялата рокличка пее в хора, как е гушнала котето. Как да му разкаже всичко това и да не уважи желанието му да види дъщеря си? Но ако дойде след толкова години — какво ще стане? Вече не мислеше, че го обича, а може би го обича. Може би още му е и сърдита за взетите решения, че така и не разбра що за човек е тя. Изтръпна при мисълта колко кораво е собственото й сърце. Ами ако въпреки всичко той се е променил? А ако не е? Може да нарани Фиби, както го стори навремето, без дори да си дава сметка какво прави.

Бутна писмото настрани. Остави писането и попълни няколко чека да плати сметки, после излезе да ги пусне в кутията. Фиби седеше на стъпалата отпред под дъжда, вдигнала чадъра високо. Каролайн я погледа, после остави вратата да се затвори и отиде в кухнята да си сипе още кафе. Дълго стоя пред задната врата, втренчена в капещите листа, подгизналата морава и поточето, устремило се по тротоара. Под храста се бе заклещила хартиена чаша, край гаража салфетка бе станала на пихтия. След няколко часа Ал пак ще поеме на път. За миг прозря какво е то, усещането за свобода.

Внезапно дъждът се усили и заблъска по покрива. Нещо в сърцето й се разтвори, някакъв неустоим инстинкт, който я накара да се обърне и да иде в хола. Още преди да пристъпи на верандата, знаеше, че тя е пуста, а чинийката прилежно е оставена върху бетонната плоча и люлката е неподвижна.

Фиби я няма.

Къде е? Каролайн отиде до края на верандата и педя по педя огледа улицата от горе до долу през пелената от дъжд. В далечината дочу влак — вляво пътят по хълма води към железопътната линия. Този вдясно свършва в отклонението към шосето, за което не се плаща такса. Добре, мисли. Мисли! Къде може да е отишла?

Надолу по улицата децата на семейство Суон джапат боси в локвите. Каролайн си спомни, че по-рано сутринта Фиби повтаряше Искам коте!, спомни си и Ейвъри на празненството, гушнала пухкавата топчица. Припомни си и колко смаяна бе Фиби от мъничкото животинче и от едва доловимите звуци, които издава. И, то се знае, щом попита децата на семейство Суон за Фиби, те посочиха към малката горичка оттатък шосето. Котенцето избягало, Фиби и Ейвъри отишли да го спасят.

При първата пролука сред несекващите коли Каролайн хукна през шосето. Земята бе подгизнала, след всяка крачка се образуваха локвички. Тичаше през храсталака в горичката и най-сетне стигна просеката. Ейвъри бе там, коленичила край тръбата, която отвежда водата от склона в бетонираната канавка. Жълтият чадър на Фиби се въргаляше като знаме до нея.

— Ейвъри! — Клекна тя до момиченцето и докосна мокрото му рамо. — Къде е Фиби?

— Отиде за котето — каза Ейвъри и посочи тръбата. — То влезе там.

Каролайн тихо изруга и коленичи в края на тръбата. Студена вода заля коленете и ръцете й. Фиби!, извика тя и гласът й отекна в тишината. Мама е, скъпа, там ли си?

Тишина. Каролайн припълзя навътре. Водата беше ледена. Вече не чувстваше ръцете си. Фиби! Наостри слух. Дочу нещо, едва-едва. Пропълзя още по-навътре опипом сред студена невидима буйна вода. После напипа плат, студена плът и Фиби, цяла трепереща, се озова в ръцете й. Каролайн я притисна, припомняйки си вечерта, когато я внесе във влажната пурпурна баня и я караше да диша.

— Трябва да излезем оттук, скъпа. Трябва да се измъкнем.

Но Фиби не помръдваше.

— Котето ми — рече Фиби високо и решително и Каролайн усети как телцето й се изви под ризката и долови вяло мяукане. — Това е котето ми.

— Забрави котето — викна Каролайн. Нежно изтегли Фиби натам, откъдето сама влезе в тръбата. — Хайде, Фиби. Сега.

— Котето ми — повтори Фиби.

— Добре — каза Каролайн, а буйната вода покриваше коленете й. — Добре, добре, котето ти. Само върви!

Фиби се раздвижи и бавно тръгна към кръга светлина. Най-сетне излязоха сред струи ледена вода в бетонната канавка. Фиби бе мокра до кости с полепнала по лицето коса, а и котето бе вир-вода. През дърветата Каролайн зърна къщата, своята къща — стабилна и топла като спасителен сал в опасния свят. Представи си Ал по някоя далечна магистрала и познатия уют на стаите, които вече са нейни.

— Всичко е наред — прегърна тя Фиби. Котето се гърчеше и нежни ноктенца драскаха опакото на дланите й. Дъждът се лееше и струеше от тъмните, жизнени листа.

— Пощальонът — обади се Фиби.

— Да — отвърна Каролайн и се загледа как той се качва на верандата и пъха чековете, които бе оставила, в кожената си чанта.

Писмото й до Дейвид Хенри стоеше недовършено на масата. Стоя на задната врата, загледана в дъжда, мислеше единствено за бащата на Фиби, а самата Фиби се озова в беда. В миг това й се стори зла поличба и сама превърна страха си, че Фиби е изчезнала, в гняв. Няма повече да пише на Дейвид, той иска твърде много, при това прекалено късно. Пощальонът слезе по стълбите и яркият му чадър проблесна.

— Да, скъпа — каза тя и погали кокалестата главичка на котето. — Да. Това е пощальонът.

1982

I

Април 1982 година

Каролайн стоеше на автобусната спирка на ъгъла на Форбс и Брадък, захласната по неизчерпаемата енергия на малчуганите на детската площадка и щастливите им викове, които се извисяваха над несекващото бучене от автомобили. По-нататък на бейзболното игрище, по току-що покаралата трева безмълвно и плавно се движеха играчи в синьо и червено от противникови отбори от местни пивници. Беше пролет. Падаше здрач. След някоя и друга минута насядалите по пейките или застанали с ръце в джобовете родители ще започнат да привикват децата да се прибират у дома. Възрастните ще продължат играта си до мръкване и като свършат, ще се потупат по гърба и също ще се разотидат, за да насядат в пивниците за по някое и друго питие сред бурен и волен смях. Двамата с Ал ги виждаха там, когато излезеха да вечерят навън. Матине в Риджънт, после вечеря и стига Ал да не е на повикване — една-две бири.

Но тази вечер Ал не е тук — натиска газта някъде далеч сред спускащия се мрак на юг от Кливланд към Толедо и оттам за Кълъмбъс. Каролайн закачи маршрутите му на хладилника. Преди години, след като Доро замина, и двамата се чувстваха странно и Каролайн наемаше жена да се грижи за Фиби и тръгваше с Ал, с надеждата да стопи отчуждението помежду им. Часовете се нижат, тя спи и се събужда, загубила представа за времето, а пътят се точи пред тях до безкрая — черна ивица, разделена на две от несекващи проблясъци в бяло, примамлива и омагьосваща. Накрая Ал, вече със замъглен от умора поглед, отбива на някой паркинг за камиони и я завежда в ресторант, който не се различава кой знае колко от предишния в който и да било град, където са били предния ден. Да живееш на път е като да падаш през странни космически дупки — все едно да влезеш в тоалетна в кой да е град в Америка и да излезеш през същата врата, за да се озовеш другаде, но магазините и бензиностанциите, капанчета за бързо хранене са все същите, както и свистенето от гуми по шосето. Други са единствено имената, светлината, лицата на хората. Пътува два пъти с Ал и това й стигаше за цял живот.

Автобусът зави покрай ъгъла и избоботи на спирката. Вратите се отвориха, тя се качи и седна до прозореца, а дърветата запрепускаха покрай понеслия се с грохот по моста над урвата автобус. Профуча покрай гробището, после през Скуиръл Хил и оттам по познатите улици към Оукланд, където слезе. Постоя пред музея „Карнеги“ да се съвземе, загледана във внушителната каменна сграда с безчет стъпала и йонийски колони. На върха на колонадата от вятъра плющеше транспарант: ОГЛЕДАЛНИ ОБРАЗИ: СНИМКИ ОТ ДЕЙВИД ХЕНРИ.

Тази вечер е откриването и той ще държи реч. С разтреперани ръце Каролайн извади изрезката от вестник от джоба си. Носеше я от две седмици и всеки път, когато я докоснеше, сърцето й затуптяваше. Десетки, може би стотици пъти променя решението си. Какво ли щеше да излезе от това?

И в следващия миг си казваше: А какво лошо има?

Ако Ал си бе вкъщи, и тя щеше да си остане у дома. Щеше да остави възможността незабелязано да се изплъзне, да поглежда към часовника, докато откриването свърши и Дейвид Хенри изчезне обратно в настоящия си живот, какъвто и да е той.

Но Ал се обади да предупреди, че няма да се прибере тази вечер, а и мисис О’Нийл бе у дома и можеше да наглежда Фиби, дори автобусът не закъсня.

Сърцето на Каролайн биеше до пръсване. Стоеше като закована и дишаше дълбоко, а светът наоколо й не спираше, изпълнен със свистене на спирачки, мирис на изгорели газове, плахо потрепващи пухкави млади пролетни листа. Гласовете на приближаващи хора се засилваха, после стихваха, от тук от там доловени откъслечни реплики се носеха като късчета хартия, подети от вятъра. Потоци от хора в коприна, на токчета и тъмни скъпи костюми се стичаха нагоре по каменните стъпала на музея. Небето помръкваше във виолетово, запалиха и уличното осветление, а въздухът бе наситен от уханието на лимон и мента откъм гръцката православна църква една пряка по-надолу, където празнуваха. Каролайн затвори очи и си представи черни маслини — за пръв път ги опита, когато дойде в този град. Представи си безумната пъстрота на пазара в събота сутрин на търговската улица, пресен хляб, цветя, плодове, зеленчуци, изобилие от храна и багри по протежение на няколко преки покрай реката — никога нямаше да ги види, ако не беше Дейвид Хенри и неочакваната виелица. Изкачи едно, после второ стъпало и се сля с тълпата.

Музеят беше с високи бели тавани и тъмни дъбови подове, излъскани до искрящо златисто. Дадоха й програма, отпечатана на бежово картонче с името на Дейвид Хенри най-отгоре. Следваше списък на снимки. „Дюни по здрач“, прочете тя. „Дърво в сърцето“. Влезе в изложбената зала и намери най-известната снимка — вълнист бряг, който не е просто бряг, а извито женско бедро, последвано от плавната линия на крак, скрит сред дюните. Образът играеше, сякаш всеки миг ще се превърне в нещо друго и в миг наистина се превръщаше в нещо друго. Когато я видя за пръв път, Каролайн гледа снимката цели петнайсет минути — съзнаваше, че извивката е тялото на Нора Хенри, припомни си белия й издут корем, свиващ се от контракции и колко силно се вкопчваше в нея. Години наред се утешаваше с презрението си към някак величествената, привикнала към спокоен и уреден живот Нора Хенри, която вероятно като нищо би изоставила Фиби в приют. Но снимката срина тази й представа. Разкри й една съвършено непозната жена.

В залата се тълпяха хора, заемаха местата. Каролайн седна, не изпускаше нищо от поглед. Осветлението намаля, после светлините отново блеснаха и последваха аплодисменти при появата на Дейвид Хенри — висок и познат, понаедрял, той се усмихна към публиката. Каролайн се стъписа, като забеляза колко е остарял. Вече побеляваше, беше се попригърбил. Той отиде до подиума и огледа публиката, а Каролайн притаи дъх, убедена, че я е видял и я е познал на мига, както тя го позна. Прокашля се и се пошегува за времето. Наоколо й избухна смях, после стихна, той погледна бележките си и заговори, а Каролайн осъзна, че е просто едно лице сред множеството.

Той говори мелодично и уверено, но Каролайн почти не го слушаше. Вместо това се загледа в познатите движения на ръцете му и в появилите се в ъгълчетата на очите бръчици. Косата му е по-дълга, гъста и буйна, нищо че побелява, и изглежда доволен, уравновесен. Спомни си онази нощ вече преди близо двайсет години, когато той се събуди, вдигна глава от бюрото и я видя на прага цяла трептяща от любов към него и двамата безкрайно уязвими един пред друг. Тогава тя долови нещо, нещо, което той криеше, някакво прекалено лично, за да го сподели, преживяване, очакване или мечта. И беше права, усещаше го и сега — Дейвид Хенри имаше таен живот. Грешката й преди двайсет години бе, че си внуши, че таи любов към нея.

Когато словото свърши, гръмнаха аплодисменти, той пристъпи от подиума, отпи голяма глътка вода и започна да отговаря на въпроси. Зададоха му няколко — един мъж с бележник, една белокоса дама и млада жена в черно с черна вълниста коса, която доста ядосано попита нещо за формата. Напрежението на Каролайн растеше и сърцето й биеше така бясно, че вече едва дишаше. Въпросите свършиха, възцари се тишина. Дейвид Хенри се прокашля и като благодари на публиката с усмивка, пристъпи да слезе от подиума. Тогава Каролайн осъзна, че става, почти против волята си, стиснала чантата пред гърди като щит. Прекоси залата и се присъедини към трупащите се около него посетители. Той я погледна бегло и любезно й се усмихна, без да я познае. Изчака да му зададат още въпроси и с всеки миг спокойствието й се възвръщаше. Уредникът на изложбата се въртеше край скупчилите се, нетърпелив Дейвид да се смеси с посетителите, но щом въпросите секнаха, Каролайн пристъпи и сложи ръка на рамото му.

— Дейвид — рече тя. — Не ме ли позна?

Той впи изпитателен поглед в нея.

— Толкова ли съм се променила? — прошепна тя.

Тогава забеляза как той пламна. Лицето му се промени, дори очертанията, сякаш в миг гравитацията стана по-силна. Вратът му леко поруменя и по бузата му потрепна мускул. С всяка изминала минута Каролайн усещаше как всичко странно се променя — сякаш отново са в клиниката като преди години, а навън снегът трупа. Останаха втренчени един в друг, без дума да промълвят, като че ли и залата, и десетките хора в нея се стопиха някъде далеч-далеч.

— Каролайн — съвзе се най-сетне той. — Каролайн Гил. Стара приятелка — додаде той към все така тълпящите се хора. Пресегна се да оправи вратовръзката си и по лицето му грейна усмивка, но очите му останаха сериозни. — Благодаря ви — кимна той към другите. — Благодаря, че дойдохте. А сега, ако обичате, извинете ме.

И тръгнаха през залата. Дейвид крачеше до нея леко, но плътно прилепил ръка о гърба й, сякаш, ако не я придържа, тя ще изчезне.

— Ела — пристъпи той зад един панел със снимки, където в бялата стена едва се виждаше врата без каса. Бързо я въведе вътре и затвори вратата. Беше склад — мъничък, с една гола крушка, която осветяваше отрупани с бои и инструменти полици. Стояха лице в лице на сантиметри един от друг. Мирисът му изпълни стаичката — онзи сладникав одеколон, примесен с познатата й миризма на болница и едва доловим мирис на адреналин. В стаичката бе горещо и изведнъж й се зави свят и пред очите й заиграха светли точици.

— Каролайн — поде той. — Боже мой, тук ли живееш? В Питсбърг? Защо не ми писа къде си?

— Не е трудно да ме намери човек. Други ме откриха — провлече тя, като си припомни как Ал се зададе по алеята и тя за пръв път си даде сметка колко настоятелен е той. Защото Дейвид Хенри наистина не я бе търсил кой знае колко упорито, истина бе и че тя не искаше той да я открие.

Пред вратата се чуха стъпки, които приближиха, после спряха. Суетящи се, приглушени гласове. Тя се вгледа в лицето му. През всичките тези години бе мислила за него всеки божи ден, а сега представа нямаше какво да каже.

— Не трябва ли да си в залата? — хвърли тя поглед към вратата.

— Ще почакат.

Тогава се спогледаха безмълвно. Каролайн бе запечатала лика му в съзнанието си като снимка, като сто или хиляда снимки. И на всяка Дейвид Хенри бе млад, изпълнен с жизненост и решимост. Сега, вглеждайки се в тъмните му очи, в понапълнелите бузи и тъй внимателно вчесаната коса, осъзна, че ако го бе срещнала на улицата, като нищо можеше и да не го познае.

Когато заговори отново, гласът му бе по-мек, макар мускулът по лицето му все така да потрепваше.

— Ходих до апартамента ти, Каролайн. Онзи ден, след заупокойната служба. Ходих, но ти беше заминала. През цялото време… — поде той, но гласът му секна.

На вратата леко се почука, последва приглушен въпросителен глас.

— Минутка — отвърна Дейвид.

— Аз бях влюбена в теб — бързо изрече Каролайн, стъписана от собственото си признание, защото за пръв път го изричаше на глас, макар да бе живяла с тази истина години. Признанието я замая, изпълни я с дързост и тя продължи: — Знаеш ли, часове и дни наред си представях живота ни заедно. И точно тогава, край черквата, разбрах, че ти не се и сещаш за мен, дори за миг.

Той я изслуша със сведена глава, но сега вдигна очи.

— Знаех — рече той. — Знаех, че си влюбена в мен. Щях ли да те помоля за помощ иначе? Съжалявам, Каролайн. Вече от години всеки божи ден се разкайвам.

Тя кимна с насълзени очи — онази, по-младата Каролайн бе още жива и все така стоеше недалеч от заупокойната служба, незабележима, невидима. Ядоса се, дори в този миг, че тогава той не я забеляза. И че, без изобщо да я познава, не се поколеба да я помоли да отведе дъщеря му.

— Щастлива ли си? — запита той. — Беше ли щастлива, Каролайн? А Фиби?

Въпросът му и благият му глас я обезоръжиха. Замисли се за Фиби, която с огромно усилие се научи да различава буквите, да си връзва връзките на обувките. Как си играе в задния двор, докато Каролайн с часове говори по телефона в битка за нейното образование. Как без никаква причина обвива с пухкави ръчички врата й и казва: Обичам те, мамо. Представи си и Ал, който твърде често отсъства, но в края на предългата седмица пристъпва през прага с цветя или плик пресни кифлички, или някакъв дребен подарък, нещо за нея, неизменно нещо и за Фиби. Когато работеше в кабинета на Дейвид Хенри, бе толкова млада, толкова самотна и наивна, че си представяше, че е някакъв съд, който някой трябва да напълни с любов. Но не бе така. Любовта бе в самата нея през цялото време и се съживи едва когато я дари на други.

— Наистина ли искаш да знаеш? — най-сетне отвърна тя, вперила поглед право в очите му. — Защото ти така и не писа, Дейвид. Като не броим един-единствен път, никога не попита как живеем. През всичките тези години.

Докато говореше, си даде сметка, че именно за това дойде. Не от любов, не, не и заради преданост към миналото, не и от гузна съвест. Дойде, защото я беше яд и защото искаше да сложи нещата на мястото им.

— С години дори не се поинтересува как съм, как е Фиби. Просто не те беше грижа, нали? И после онова последно писмо, на което така и не отговорих. И изведнъж ти се прииска да си я вземеш.

Дейвид се изсмя, стъписан.

— Така ли го приемаш? Затова ли престана да пишеш?

— А как иначе да го приема?

Той бавно поклати глава.

— Каролайн, молих те за адреса ти. Отново и отново, всеки път, когато изпращах пари. А с онова последно писмо просто те помолих да ме допуснеш в живота си. Какво повече можех да сторя? Виж, разбирам, че няма как да знаеш, но аз пазя всичките ти писма, до едно. А като престана да пишеш, имах чувството, че ми затръшна вратата в лицето.

Каролайн се замисли за писмата си — безбройни изстрадани признания, излели се с мастило на хартия. Вече не помнеше какво е писала — едно-друго за живота на Фиби, за надеждите, за мечтите и страховете си.

— Къде са те? — запита тя. — Къде държиш писмата ми?

Той я погледна учуден.

— В кантонерката в тъмната стаичка, в най-долното чекмедже. Винаги я заключвам. Защо?

— Мислех, че дори не ги четеш — отвърна Каролайн. — Имах чувството, че изпращам писмата в празно пространство. Може и затова да се чувствах толкова свободна. Сякаш мога да споделя всичко, абсолютно всичко.

Дейвид потърка бузата си с ръка, тя помнеше този му навик, когато е уморен или обезсърчен.

— Четях ги. Да си призная, в началото насила. Сетне исках да знам какво става, макар и да бе болезнено. Ти ми позволяваше да зърна Фиби. Даде ми късчета от живота ви. И аз ги очаквах с нетърпение.

Тя не отговори. Спомни си с какво удовлетворение през онзи дъждовен ден изпрати Фиби горе заедно с котенцето й, Дъждовничко, да се преоблече, че беше вир-вода, а тя остана в хола и накъса писмото му на четири, после на осем, после на шестнайсет и пусна късчетата като конфети в боклука. Удовлетворение и някакво задоволство, че е сложила край. Да, изпита и удовлетворение, и задоволство, без дори да се замисли — дори да я бе грижа — за чувствата на Дейвид.

— Не мога да я загубя — рече тя. — Дълго, много дълго ти бях ядосана, но тогава най-вече ме беше страх, че ако я видиш, ще я отведеш. Затова и престанах да пиша.

— Никога не съм имал такова намерение.

— Ти и за другото нямаше намерение — отговори Каролайн. — Само че, тъй или инак, то се случи.

Дейвид Хенри въздъхна и тя си го представи как обхожда стая след стая в запуснатия й апартамент и осъзнава, че тя си е отишла завинаги. Кажи какво смяташ да правиш, бе казал той. Само това те моля.

— Ако не я бях взела — добави тя тихо, — може би щеше да промениш решението си.

— Аз не те спрях — каза той, вперил поглед във втренчените й очи. Гласът му прозвуча грубо. — Можех. Онзи ден, на заупокойната служба беше с червено палто. Видях те, видях и как замина.

В миг Каролайн се почувства изтощена, почти немощна. Вече сама не знаеше какви надежди бе възлагала на тази вечер, но когато си бе представяла разговора им, и през ум не й мина, че ще спорят — не си бе представяла неговата скръб и яд, нито своята.

— Видя ли ме? — запита тя.

— После отидох право в апартамента ти. Очаквах да те намеря там.

Каролайн затвори очи. В това време тя бе карала към магистралата, на път към този град, към този си живот. Вероятно са се разминали за минути, най-много час. Колко много е зависело от този момент. Колко различно можеше да се развие животът й.

— Не ми отговори — прокашля се Дейвид. — Беше ли щастлива, Каролайн? А Фиби? Как е? Как е сърцето й?

— Сърцето й е добре — отвърна Каролайн и мислено се върна към първите години на непрестанни тревоги за Фиби, безбройните посещения при лекари, зъболекари, кардиолози, специалисти уши, нос, гърло. Но Фиби вече порасна, добре е, играе баскетбол на алеята за коли и обича да танцува. — Според книгите, които изчетох, трябваше да почине още като дете, но тя е добре. Предполагам, извадила е късмет и никога не е имала проблеми със сърцето. Обича да пее. Има си коте, казва се Дъждовничко. Учи се да тъче. Това прави и в момента. Вкъщи. Тъче. — Каролайн поклати глава. — Ходи на училище. В държавно училище, заедно с останалите деца. Наложи се да се боря със зъби и нокти да я вземат. И сега, когато е почти зряла, не знам какво ще стане. Имам хубава работа. На половин ден в клиниката по вътрешни болести в болницата. Мъжът ми често пътува. Всеки ден Фиби ходи по няколко часа в един дневен център. Там си има много приятели. Учи администрация. Какво друго да ти кажа? Дейвид, ти си спести куп тревоги, по този въпрос две мнения няма. Само че пропусна и толкова радости.

— Знам — отвърна той. — Съзнавам го по-добре, отколкото можеш да си представиш.

— Ами ти? — попита тя, за пореден път смаяна колко е остарял, докато се опитваше да осмисли присъствието му тук, с нея, в тази стаичка след толкова години. — Щастлив ли си? А Нора? Ами Пол?

— Не знам — провлече той. — Предполагам да, доколкото човек може да е щастлив. Пол е изключително интелигентно момче. Всичко му се удава. Иска да учи китара в Джилиард. Според мен греши, но Нора не мисли така. Покрай това отношенията ни се поизостриха.

Каролайн се замисли за Фиби, с какво удоволствие чисти и подрежда, как си припява, докато мие чиниите или пода, колко обича музиката, но никога няма да има възможност да свири на китара.

— Ами Нора?

— Има туристическа агенция. И тя често отсъства. Като съпруга ти.

— Туристическа агенция ли? — повтори Каролайн. — Нора?

— Знам. И аз се изненадах. Но я притежава вече от години. Много е добра.

Топката на дръжката се завъртя и вратата плавно се открехна. Уредникът на изложбата пъхна глава в отвора, а сините му очи искряха от любопитство и тревога.

— Доктор Хенри — прокара той нервно ръка през косата си. — Знаете, там има много хора. Те някак си очакват… вие да… ами… да сте с тях. Всичко наред ли е?

Дейвид погледна Каролайн. Поколеба се, но беше и нетърпелив и Каролайн разбра, че след миг той ще се обърне, ще нагласи вратовръзката си и ще излезе. Нещо, устояло на годините, приключваше в този момент. Недей, мислено си каза тя, но уредникът се прокашля, засмя се неловко и Дейвид отвърна:

— Да, наред е. Идвам… Ти нали ще останеш? — обърна се той към Каролайн и я подхвана за лакътя.

— Трябва да се прибера, Фиби ме чака.

— Моля те. — Поспря той отвън пред вратата. Тя срещна погледа му и забеляза същата тъга и състрадание, които помнеше отпреди години, когато и двамата бяха много по-млади. — Имаме толкова да си кажем след всички тези години. Моля те, кажи, че ще поостанеш. Няма да се бавя. — Усети, че й се повдига, нещо не й бе добре, но не можеше да определи какво и все пак леко кимна, Дейвид Хенри се усмихна. — Чудесно. И ще вечеряме, нали? Ех тия приказки, колко се радвам, колко съм щастлив, ама трябва да го направя. Но аз сбърках преди години. Искам повече, не просто късчета.

Както я бе прихванал за ръка, двамата се върнаха сред тълпата. Каролайн сякаш бе онемяла. Хората чакаха и като хвърляха непритворни, любопитни погледи към тях, си шушукаха. Тя бръкна в чантата си и подаде на Дейвид приготвения плик с няколко последни снимки на Фиби. Дейвид го взе, погледите им се срещнаха и той, сериозен, кимна, а после слабата жена в черна ленена рокля го отведе под ръка. Беше същата жена от публиката — красива, не особено приветлива — и го попита още нещо за формата.

Каролайн постоя известно време, където си беше и го проследи как посочва снимка на нещо като черни клони на дърво и говори с жената в черната рокля. И преди, и сега си беше красавец. На два пъти хвърли поглед към нея и като я видя, насочи изцяло вниманието си към момента. Изчакай, бе казал. Моля те, изчакай. И очакваше тя да го изчака. Нещо пак й се догади. Не й се чака — това е. На младини прекара години в очакване на признание, на приключение, на любов. И едва когато обърна гръб с Фиби на ръце и напусна дома си в Луисвил, едва когато опакова багажа си и замина, едва тогава животът й наистина започна. Нищо добро не й е донесло чакането.

Дейвид стоеше, свел глава, кимаше, слушаше чернокосата жена, стиснал плика в ръце зад гърба си. Докато го наблюдаваше, той вдигна ръка и нехайно пъхна плика в джоба си, сякаш в него има нещо най-обикновено и дори не особено приятно — някаква сметка или пропуск за колата.

След минута Каролайн вече бе навън и бързаше по каменните стъпала сред нощта.

Беше пролет, вечерта бе ясна и влажна, а Каролайн бе прекалено развълнувана да чака автобуса. С бърза крачка отмина една, после втора пряка, забравила и коли, и минувачи, дори че не е съвсем безопасно да е навън сама по това време. В съзнанието й се занизаха вихрени откъслечни моменти, чудати несвързани подробности. Над дясното му ухо падаше черен кичур и ноктите му бяха подрязани досами възглавничките на пръстите. Самите му пръсти бяха четвъртити на върха, но гласът му звучеше различно, по-раздразнително. Беше объркана — съхранените през всичките тези години в паметта й образи се промениха, щом го зърна.

Ами тя? Как ли му се е видяла тя? Какво ли видя, какво ли изобщо е виждал той у Каролайн Гил? Дали е съзрял спотаеното й сърце? Нищо не е видял. Абсолютно нищо. Пък и тя си го знаеше, знаеше го от години, още от онзи миг край черквата, когато кръгът на живота му се затвори за нея, когато тя се обърна и замина. В някакво съкровено кътче на сърцето си Каролайн таеше романтичната представа, че навремето Дейвид Хенри все някак я е познавал както никой друг. Но това не бе вярно. Той дори не я бе забелязал.

Отмина пет пресечки. Заваля. Лицето, палтото и обувките й бяха мокри. Студената вечер сякаш нахлу в душата й, прокрадна се под кожата й. Наближи един ъгъл, когато автобус 61 спря със скърцащи спирачки и тя се затича да го хване, отметна назад коса и седна на напукана пластмасова седалка. През прозореца се занизаха неонови светлини и поразмазани червени отблясъци от фарове. Усети хладината и влагата на пукващата пролет по лицето си. Автобусът тежко подрънкваше по улиците и като наближи проточилия се тъмен парк и полегатия хълм, набра скорост.

Слезе на Риджънт Скуеър. Докато подминаваше пивницата, я заляха вой и викове и през витрината съзря очертанията на сенките на играчите, които бе зърнала по-рано, вече с чаши в ръце, размахали юмруци, скупчили се около телевизора. Откъм музикалната кутия просветна синкава неонова светлина покрай ръката на една сервитьорка, когато тя се извърна от най-близката до прозореца маса. Каролайн поспря и нахлулият в тялото й адреналин при срещата с Дейвид Хенри в миг се стопи, изпари се в пролетната вечер като мъгла. Прониза я болезнено чувство, че е изолирана — онези в бара ги обединява обща цел, хората край нея по тротоара се движат в руслото на живота си към места, които дори не може да си представи.

Очите й се насълзиха. Екранът на телевизора просветваше и през стъклената витрина долетя пореден бурен възглас. Каролайн отмина, като бутна някаква жена с хартиен плик с покупки и стъпи в купчина боклук от заведението за бързо хранене, оставен на тротоара. Надолу по хълма и после нагоре по алеята към къщата, блясъкът на града отстъпи пред болка с познатите й светлини: у семейство О’Нийл гори златист пламък и огрява избуялия кучешки дрян, проточилата се тъмна градина на семейство Соулард, и накрая моравата на семейство Марголис с грамофончетата, които през лятото приказно осейват тревата чак до склона. Една до друга, наредени като стъпала по хълм къщи и ето я най-сетне и нейната.

Поспря на алеята и се загледа във високата тясна къща. Сигурна бе, че пусна щорите, но сега те бяха вдигнати и през прозорците на трапезарията всичко ясно се виждаше. Полилеят грее над масата, по която Фиби е пръснала преждите си. Привела се е над стана и спокойно и съсредоточено избутва совалката напред-назад. Дъждовничко се е свил в скута й, пухкаво оранжево кълбенце. Каролайн гледаше с тревога колко уязвима е дъщеря й, изложена на тайнствения водовъртеж на потъналия в мрак свят зад гърба й. Смръщи се — опита се да си спомни точно как завърта тънката пластмасова пръчка и щорите се затварят. После забеляза нещо по-навътре в къщата да се раздвижва, някаква сянка мина покрай високата стъклена врата към хола.

Притаи дъх, стъписана, но не и изплашена, и тогава сянката придоби по-конкретни очертания и тя си отдъхна. Не беше непознат, беше Ал — върнал се е по-рано и се шляе из къщата. Изненада се и някак особено се зарадва. Напоследък Ал вземаше повече курсове и често го нямаше по две седмици. Но сега е тук, у дома. Вдигнал е щорите и й дари този миг радост, късче от собствения й живот, затворен сред тези тухлени стени, между бюфета, който бе ремонтирала, фикуса, дето още не бе успяла да умори, пластовете боя и прозорците, които с толкова любов бе мила през всичките тези години, Фиби вдигна глава от стана и се вторачи с невиждащ поглед през прозореца към тъмната подгизнала морава, докато чешеше котето по мекото гръбче. Ал прекоси стаята с чаша кафе в ръка. Застана до нея и посочи килимчето, което тя тъчеше, с чашата си.

Дъждът се усили, от косата й се стичаше вода, но тя не помръдна. Пустотата, обзела я пред пивницата, студената празнота, тъй осезаема и страховита, изчезна при вида на семейството й. Дъждът се лееше по лицето и се стичаше по прозорците, дебелото вълнено палто бе цяло в капчици. Свали ръкавиците и затършува из чантата за ключовете, после се сети, че вратата ще е отключена. Остана още малко сред потъналата в мрак морава, сред несекващото свистене на коли по шосето, сред светлините от фаровете им, които осветяваха гъстите люлякови храсти, дето посади преди години като жив плет. Това е нейният живот. Не животът, за който навремето бе мечтала, не животът, който на младини си бе представяла или желала, а истинският й живот, колкото и объркан да бе. Това е нейният живот, изграден с обич и грижовност, и той е добър.

Затвори чантата. Качи се по стъпалата. Отвори задната врата и влезе у дома.

II

Тя бе професор по история на изкуството в Карнеги Мелън и го питаше за значението на формата. Какво е красотата?, поведе го тя под ръка по лъснатия дъбов под, между белите стени с окачени по тях негови снимки. Може ли да се открие във формата? А в съдържанието? Извърна се и косата й се отметна, а тя я прибра зад ухо с една ръка.

Той я гледаше — тук-там побелели коси, гладко бледо лице.

— Точките на пресичане — кротко отговори той и хвърли поглед назад към Каролайн, която се бе спряла пред една снимка на Нора на плажа, и си отдъхна, като я видя още там. С усилие се обърна отново към професорката. — Конвергенцията. Това търся. Не на теория. Снимам, каквото ме развълнува.

— Няма живот без теория! — възкликна тя. Но престана с въпросите и като присви очи, леко прехапа крайчеца на устната си. Не виждаше зъбите й, но си ги представяше прави, бели и равни. Край него залата шеметно се въртеше, гласове се извисяваха и стихваха и в миг на затишие осъзна, че сърцето му бие лудо, че още държи плика, който Каролайн му даде. Отново хвърли поглед през залата — да, добре, още е там — и внимателно пъхна плика в джоба на ризата си с поразтреперани ръце.

Чернокосата жена се представи, казвала се Дий, гостуващ в града критик. Дейвид кимна, слушаше я с половин ухо. Дали Каролайн живее в Питсбърг, или е видяла обява за изложбата и е дошла от другаде, може би от Моргантаун или от Кълъмбъс, или Филаделфия? Беше му изпращала писма от всички тези места и после внезапно пристъпи изсред анонимната публика — все същата и все пак поостаряла, някак по-напрегната и непреклонна, без помен от благия й нрав на младини. Дейвид, не ме ли позна? А той я позна дори преди сам да си даде сметка за това.

Отново огледа залата, но не я видя и почувства първите паяжинки на паника, тънички и всепроникващи като мицел на гъба, спотаил се в някой дънер. Беше изминала толкова километри, каза, че ще остане, няма как да си е тръгнала. Някой мина с поднос с чаши шампанско и той взе една. Уредникът отново се появи и го представи на спонсорите на изложбата. Дейвид се поокопити, колкото да каже нещо смислено, но мислеше за Каролайн и се надяваше да я зърне в края на залата. Остави я убеден, че ще го изчака, но сега неловко си припомни онази отдавнашна сутрин на заупокойната служба, когато Каролайн стоеше встрани в червеното си палто. Спомни си хладината на ранната пролет, слънчевото небе и Пол, който риташе изпод одеялата в количката. Спомни си как я остави да си иде.

— Извинете ме — тихо прекъсна той някакъв мъж. Тръгна по дървения под право към фоайето при централния вход, където се обърна да огледа колонадната зала и внимателно огледа тълпата. Откри я след толкова години и сега не можеше да я загуби отново.

Но нея я нямаше. Оттатък прозорците светлините на града блещукаха примамливо, осеяли като пайети вълнистите, сякаш част от театрален декор, хълмове. Някъде тук или наблизо Каролайн Гил мие чинии, търка подове, вдига поглед през смрачаващ се прозорец. Загуба и скръб го заляха като мощна вълна и той се подпря на стената, свел глава, да потисне надигащо се гадене. Разкъсваха го противоположни чувства. В края на краищата живя без Каролайн Гил години. Пое дълбоко дъх и запрехвърля наум периодичната таблица — сребро, кадмий, индий, калай, но това ни най-малко не го успокои.

Пресегна се към джоба си и извади плика, който тя му даде — може да е оставила адрес или телефон. В плика имаше две полароидни снимки — сковани, бледи, безмълвни, сивкави. На първата Каролайн се усмихва, прегърнала момиченце в стегната синя рокличка с ниска талия и колан. Бяха на открито, на фона на тухлена къща и заради силното слънце снимката бе излязла белезникава. Момиченцето бе набито и макар роклята да й бе по мярка, не й придаваше по-елегантен вид. Косите й падаха по лицето в меки къдрици и цяла сияеше в усмивка, притворила очи от щастие, че я снимат или заради човека, който я снима. Лицето й е широко, миловидно и може би заради ъгъла, под който е заснета, очите й са леко дръпнати нагоре. Рожденият ден на Фиби, бе написала Каролайн на гърба. Щастлива шестнайсетгодишнина.

Прехвърли първата зад втората, по-скорошна снимка. И тя беше на Фиби, която играе баскетбол. Беше се приготвила да стреля, приповдигнала пети от асфалта. Баскетбол, Пол категорично не искаше да играе баскетбол. Дейвид погледна гърба на снимката, огледа и плика, но адрес нямаше. Изпи шампанското и остави чашата на мраморна масичка. Колонната зала бе все още препълнена и жужеше от гласове. Дейвид се поспря на прага и за миг се загледа странно безразличен, сякаш случайно се е озовал тук и всичко наоколо няма нищо общо с него. Обърна се и излезе сред меката, студена, дъждовна вечер. Пъхна плика със снимките в горния си джоб и без да знае накъде, закрачи.

Като студент бе живял в Оукланд и сега кварталът му се видя едновременно променен, но и същият. От игрището „Форбс“, на което бе прекарал толкова следобеди, сведен на най-горните пейки за зрители, облян в пот от слънцето, ликуващ при всеки добър удар и летящите над окъпаното в слънце зелено игрище топки, нямаше и помен. Там, където навремето се огласяше от хиляди възгласи, се издигаше нова университетска сграда, четвъртита и безлична. Спря и се обърна към Катедралата на знанието — изящен сив монолит, очертал се на фона на нощното небе — да се ориентира.

Продължи по тъмните градски улици, покрай извиращи от ресторанти и театри хора. Всъщност не мислеше накъде се е запътил, макар да знаеше. Осъзна, че е живял в примка, че се е вледенил в момента, в който подаде дъщеря си на Каролайн, и последвалите години е прекарал в някакво вцепенение. Целият му живот се завъртя около онзи миг — държи новородено в ръце и в следващия миг се отрича от него. Сякаш през всичките тези години оттогава прави снимки в опит да вложи в друг миг подобен смисъл, да му придаде същата значимост. Искаше да укроти препускащия свят, да успокои хода на събитията, но това, естествено, бе невъзможно.

Продължаваше да крачи развълнуван и от време на време си промърморваше нещо под нос. Срещата с Каролайн съживи всичко, което бе потискал в сърцето си от години. Сети се за Нора, която стана самостоятелна, силна жена и с бляскава увереност ухажваше корпорации за договори и се прибираше от вечери, лъхаща на вино и дъжд, а по лицето й все още се четеше смях, триумф и успех. През годините бе имала не една авантюра, знаеше го, и тайните й, както и неговите, бяха издигнали помежду им стена. Понякога вечер зърваше за частица от мига жената, за която се бе оженил: Нора с новородения Пол на ръце, Нора, с цели в ягоди устни, си завързва престилката, първите стъпки на Нора като туроператор и как до късно прави отчети. Но тя сменяше превъплъщенията си като кожи и сега всички те живееха като непознати в огромната си къща.

Пол страдаше, знаеше го. Толкова се стара да му осигури всичко. Опита се да бъде добър баща. Заедно събираха фосили, после ги групираха и им слагаха етикети, подреждаха ги в хола. При всяка възможност ходеха заедно за риба. Но колкото и да се стараеше Пол да живее спокойно и безгрижно, истината, че гради този живот върху лъжа, си оставаше. Опита се да предпази сина си от нещата, от които той бе страдал като дете — беднотия, тревоги, скръб. Но именно усилията му им навлякоха беди, които нямаше как да предвиди. Лъжата помежду им се издигна като скала и те волю-неволю се отчуждиха като дървета, увили се около камък.

Улиците се събраха, вплетоха се ведно под странни ъгли към края на града, където той се стесняваше, а величествените Мононгаела и Алегени събираха водите си и започваше Охайо, понесъл се към Кънектикът и нататък, преди да се влее в Мисисипи и да изчезне. Стигна точно над мястото, където реките се сливаха. На младини, като студент, Дейвид Хенри често идваше тук, заставаше накрай брега и гледаше как водните талази от двете течение се сливат. Колко пъти бе заставал на самия край с пръсти над тъмната водна повърхност и ей така се питаше колко ли е студена мрачната река и дали, ако падне в нея, ще му стигнат силите да доплува до брега. И сега, както и тогава, вятърът го пронизваше през дрехите и той погледна надолу как реката се носи между върховете на обувките му. Пристъпи още по-напред и съзря нов кадър. Колкото и да бе уморен, в миг съжали, че остави фотоапарата си в хотелския сейф.

Далеч под него водата се вихреше, разпенваше се по циментовата канара, бушуваше. Дейвид усещаше бетонния ръб о извивката на ходилото си. Ако падне или скочи и не успее да доплува до безопасно място, ще намерят един ръчен часовник с името на баща му, гравирано отзад, портфейл с двеста долара в брой, шофьорска книжка и камъче от потока край родния му дом, което носеше със себе си вече трийсет години. Ще намерят и снимките в пъхнатия в джоба до сърцето му плик.

На погребението ще дойдат стотици. Процесията ще се проточи през няколко преки.

Но дотук с новината. Каролайн като нищо може и да не разбере. Нито в родния му край ще чуят.

А и да чуят, никой няма да го помни.

Един ден след училище завари писмото, втъкнато зад празна кутия от кафе от местния магазин. Безмълвно всички бяха впили поглед в него — знаеха за какво е по ясната емблема на университета в Питсбърг. Взе го и като се качи горе, го сложи на масичката до леглото — от напрежение нямаше сили да го отвори. Помнеше сивото небе онзи следобед — цяло в облаци и безразлично докъдето ти поглед стига отвъд прозореца, насечено от голия клон на един бряст.

Цели два часа не посмя да го погледне. Когато го отвори, вестта бе добра — приемат го с пълна стипендия. Седеше на ръба на леглото, изтръпнал и нащрек от добрата новина, както щеше да приема всичко хубаво в живота си, и никога не си позволи да се зарадва на нещо истински. С радост Ви уведомявам…

И тогава забеляза грешката и все още неосъзнатата истина се надигна тъкмо където бе очаквал — в пустата кухина точно под ребрата — името в писмото не бе неговото. Адресът бе същият и всички останали подробности — дата на раждане, осигурителен номер, всичко това бе правилно. И първите му две имена — Дейвид, на баща му, и Хенри, на дядо му, те също бяха наред, елегантно изписани от някоя секретарка, която вероятно се е сепнала от телефона или посетител. Или просто заради прекрасната пролет е вдигнала поглед от писмото и се е размечтала за предстоящата вечер с годеника си, който ще дойде с цветя, а сърцето й ще трепти като лист. После се е затръшнала врата. Чула е стъпки — шефът й. Стреснали са я, тя се е окопитила и се е върнала в реалността. Премигала е, ударила е печата за обратна разписка и се е заела с другите си задължения.

Вече била изписала Дейвид Хенри правилно.

Но последното му име, Маккалистър, липсваше.

Така и никому не каза. Замина за колежа, записа се и никой нищо не разбра. В края на краищата това бе истинското му име. И все пак Дейвид Хенри и Дейвид Хенри Маккалистър не са един и същи човек, това съзнаваше добре и му се стори от ясно по-ясно, че му е писано в колежа да бъде Дейвид Хенри — човек без история, необременен от миналото. Човек, пред който се отваря възможност сам да изгради живота си от начало.

Така и направи. Името му го позволяваше, донякъде дори му го налагаше, защото внушаваше сила и известен аристократизъм. Нали имаше един държавник и оратор Патрик Хенри. Навремето се захласваше в приказки с далеч по-богати и с по-добро обществено положение, отколкото той изобщо ще постигне хора, хора, които се държаха тъй свойски в един свят, към който отчаяно се мъчеше да се присъедини, и понякога намекваше, макар никога директно, за далечно и важно родословие, в опит да намери опора и подкрепа от измислени предци.

Това бе и подаръкът, който се опита да дари на Пол — неоспоримо място под слънцето.

Водата под краката му бе кафява, едва-едва разпенена по края. Изви вятър и го прониза през кожата, както вееше и през дрехите му. Нахлу в кръвта му, а вихрената вода проблясваше и го привличаше, и в миг усети в гърлото да му киселее и се озова на четири крака — усещаше студения камък под дланите си и започна да повръща в бясната тъмна река, извиваше се конвулсивно, докато нямаше какво повече да изхвърли. Остана дълго да лежи в тъмнината. Накрая бавно стана, избърса уста с опакото на ръката си и пое обратно към града.

* * *

Цяла нощ прекара на автогарата Грейхаунд, току задреме, току се стресне, и на сутринта взе първия автобус към родния си дом в Западна Вирджиния и пое далеч сред хълмовете, които го обвиваха като в прегръдка. След седем часа автобусът спря на едновремешната спирка, на ъгъла на Мейн и Вайн, и избоботи нататък, а Дейвид Хенри остана пред бакалията. Улиците бяха тихи, на телефонен стълб бе залепен вестник и пукнатините по тротоара бяха прорасли в бурени. Навремето работи в магазина срещу наема за стаичката над него — умното хлапе, дошло от хълмовете да учи, слисано от звуците на камбани и суетнята на пазаруващи домакини, деца, които се трупаха при фонтана да си купят газирана вода, и мъже, които вечер се събираха, плюеха тютюн, играеха карти и си разправяха разни истории, колкото да мине времето. Но това беше минало, безвъзвратно. Сега шперплата по прозорците от край до край бе в нечетливи червено-черни графити.

Гърлото му гореше от жажда. От другата страна на улицата двама мъже — единият плешив, другият с рядка прошарена коса до раменете — играеха на дама на верандата. Те го погледнаха с любопитство и недоверие и за момент Дейвид се видя през техните очи — изпоцапани смачкани панталони, с риза от предната сутрин, без вратовръзка, със сплъстена коса, след като бе спал на пресекулки в автобуса. Мястото му не бе тук и никога не е било. В тясната стаичка над магазина, сред разпилените по кревата книги, го глождеше болезнена мъка по дома и не можеше да се съсредоточи, но върнеше ли се горе в планината, копнежът му пламваше. В облицованата с дъски къщурка на родителите си, сгушена дълбоко в хълма, часовете се нижеха протяжни и безкрайни и времето се отмерваше единствено от потропването на бащината му лула по стола, въздишките на майка му и тревогите около сестра му. Един бе животът под потока, друг — над него, а самотата зееше навред като черно цвете.

Кимна на мъжете, обърна се и закрачи, усещайки втренчените им погледи.

Заръмя нежно като мъгла. Вървеше, макар краката да го боляха. Сети се за окъпания си в светлина кабинет — един цял живот или мечта, останал далеч зад гърба му. Беше късно следобед. Нора още е на работа, а Пол сигурно е горе в стаята си и излива самотата и гнева си в музика. Довечера го очакват да се върне, но той няма да се прибере. Трябва да им се обади, но по-късно — първо да реши какво ще прави. Знаеше го, но му се струваше и абсурдно този и онзи живот да съществуват едновременно в един и същи свят.

Не след дълго по неравния тротоар към края на града избуялата трева разсичаше настилката като морзова азбука и тротоарът, тук-там съвсем занемарен, накрая се загуби. Отстрани на тесния път имаше плитки канавки — помнеше ги цели в полски кремове, безчет оранжеви кълбета като лумнали пламъци. Пъхна ръце под мишниците да се стопли. Тук пролетта още не е дошла. Няма и следа от люляците в Питсбърг, нито от топлия дъжд. Под стъпките му пропуква замръзнал сняг. Подритна няколко почернели буци от край пътя в канавката, където сред бурени и боклуци още се стели сняг.

Стигна до местната магистрала. По нея фучаха коли и той закрачи по тревата встрани от платното, цял в пръски киша от минаващите коли. Някога това шосе бе спокойно, колите се чуваха от километри, преди да се появят, и обикновено зад волана бе някой познат, който ще намали, ще спре и ще отвори вратата да се качиш. Познаваха го, познаваха и семейството му и след обичайните въпроси: Как е майка ти, а баща ти, как върви градината тази година? — настъпваше мълчание, в което шофьорът и останалите пътници внимателно премисляха какво да кажат и за какво да не отварят приказка пред това момче, дето е толкова умно, че има стипендия, а сестра му е толкова болна, че не може да ходи на училище. В планините, а може би и по целия свят, вярваха във възмездието, че получиш ли нещо, неминуемо и осезаемо губиш друго. Е, ти пък имаш акъл, нищо че братовчед ти е хубавец. Комплименти, примамливи като цветя, бодливи в своята противоположност: Да, може и да си умен, ама пък си грозник. Може и да си красавец, ама акълът ти не сече. Възмездие, всемирно равновесие. Във всеки въпрос за учението му Дейвид чуваше укор — взел е прекалено много, всичко е взел — и в автомобила или камиона тишината нарастваше, докато накрая му се струваше, че човешки глас никога не ще я наруши.

Пътят извиваше, после пак — танцуващият път на Джун. Склоновете ставаха по-стръмни, потоци шеметно се спускаха, а къщите все повече пооредяваха, коя от коя по-бедняшки. Сред хълмовете се появиха фургони, в които живееха хора, като евтини потъмнели бижута, а тюркоазеното, сребристото и жълтото бяха избелели до кремаво. Ето го чинара, сърцевидната скала, завоя, при който в земята са забити три бели кръста, украсени с повехнали цветя и панделки. Свърна и пое по следващия поток, неговия поток. Пътеката бе обраснала, почти заличена.

След близо час стигна старата къща — обрулена от ветрове и дъждове до млечносиво, покривът е пропаднал в средата край хоризонталната греда, тук-там липсват шиндели. Дейвид спря, в миг миналото го връхлетя и му се стори, че отново ще види майка си да слиза по стъпалата с поцинковано калаено ведро, тръгнала за вода за прането, сестра си да седи на верандата, да чуе как брадвата разсича дънери точно зад къщата, където баща му цепи дърва. Той отиде на училище и Джун умря, а родителите му останаха тук, докато все някак успяваха да се справят — не искаха да оставят земята. Но така и не се замогнаха, после баща му умря още съвсем млад и майка му най-сетне замина на север при сестра си, където й обещаха работа в автомобилните заводи. Дейвид рядко си идваше от Питсбърг, а след като майка му умря, повече не стъпи тук. Познаваше мястото като собствената си душа, но то бе на светлинни години далеч от сегашния му живот.

Вятърът се усили. Изкачи стъпалата. Вратата се бе изметнала, висеше на пантите и не можеше да се затвори. Вътре бе студено, миришеше на мухъл. Имаше една-единствена стая, защото поддалата греда бе съсипала горния етаж, където спяха. По стените имаше петна от влага, през пролуки прозираше бледото небе. Беше помагал на баща си да вдигнат покрива, а по лицата им се лееше пот, ръцете им бяха цели в мъзга от дъските, но те блъскаха с чукове на слънцето сред аромата на току–що отсечен кедър.

Не знаеше някой да е стъпвал тук от години. Но на старата печка имаше студен тиган, със засъхнала по него мазнина, само че като се наведе, не миришеше на граниво. В ъгъла бе старото желязно легло, покрито с протъркан юрган от онези, дето баба му и майка му шиеха. Тъканта бе студена и влажна на допир. Дюшек нямаше, а върху дъските, нагласени в рамката на кревата, бяха настлани одеяла. Дъсченият под бе пометен и на прозореца в буркан бяха натопени три кукуряка.

Някой живее тук. Лек ветрец повя през стаята и размърда хартиените изрезки, които висяха навсякъде — от тавана, от прозорците, над кревата. Дейвид пообиколи да ги разгледа с нарастващо учудване. Напомняха му на снежинките, които изрязваше в училище, но далеч по-сложни и подробни, те представляваха цели сцени до най-малката подробност: щатският панаир, спретнат хол с камина в дъното, излет с възпламеняващи се фойерверки. Крехки и изящни, те сякаш нашепваха в старата къща някакви тайнства. Докосна надипления край на един пейзаж — натоварена със сено каруца и момичетата с обточени с дантела бонета, а момчетата навили крачоли до колене. Виенски колела, шеметни въртележки, понесли се по магистрали коли висяха над кревата и от течението леко потрепваха като крехки криле.

Кой ли ги е измайсторил тъй търпеливо? Замисли се за собствените си снимки — толкова упорито се мъчеше да улови всеки миг, да го хване, да го увековечи, но когато образите се появяваха в тъмната стаичка, те вече не бяха същите. След часове, а понякога и дни и той самият не бе същият. И въпреки това толкова му се искаше да улови пърхащия воал, да улови света в мига, в който той вече се изплъзва отново и отново, и отново.

Седна на коравия креват. Главата му още пулсираше. Легна и придърпа влажния юрган. Прозорците бяха озарени от мека сивкава светлина. Голата маса, печката, всичко намирисваше на плесен. Стените бяха облепени с пластове вестници, които вече се лющеха. Родителите му бяха много бедни, както и всичките им познати. Не че е престъпление, но можеше и да стане. Затова пазеха всичко — стари мотори и консервени кутии, шишета от мляко се пилееха по моравите и по склоновете. Това бе заклинание да не изпаднат в нужда, преграда срещу недоимъка. Когато бе малък, едно момче на име Даниел Бринкерхоф се напъха в стар хладилник и се задуши. Дейвид помнеше приглушените гласове, а после тялото на момчето, негов връстник, положено в стая като тази, със запалени свещи. Майката плака, но той не разбра сълзите, бе твърде малък да проумее скръбта, всепоглъщащата смърт. Но запомни какво каза навън изтерзаният баща, загубил сина си, чу го и майка му: Защо моят син? Той беше жизнен, здрав. Защо не онова болнаво момиче? Ако е трябвало някой да си иде, защо не си отиде тя?

Затвори очи. Цареше тишина. Припомни си звуците, които изпълват живота му в Лексингтън: стъпки и гласове в преддверия, пронизително звънене на телефона, бибипкане на пейджъра му на фона на радиото, докато кара, а у дома неизменно Пол свири на китара и Нора, навила кабела на телефона около едната си китка, говори с клиенти, среднощни повиквания — викат го в болницата, трябва да отиде. И той става, тъмна тъмница е, студено е, но той тръгва.

Не и тук. Тук напява единствено вятърът, подел изсъхналите листа, и някъде далеч — нежният ромон на водата в потока под леда. Един клон потропа на външната стена. Беше студено и той се понадигна на пети и рамене, та да освободи юргана изпод себе си и да се загърне по-плътно. Снимките в джоба му го боднаха, като се обърна да издърпа завивката. Потрепери още няколко минути от студа и умората след пътуването, а когато затвори очи, си представи как двете реки се срещат и се сливат и тъмните им води се завихрят. Но не за да се сгромолясат в низините, а за да се извисят — именно това създава равновесието.

Затвори очи. Само за някоя и друга минута, да си почине. Сред миризмата на плесен и мухъл долови ухание на нещо приятно, сладостно. Майка му е купила захар от града и той почти усеща вкуса на тортата за рождения ден — жълта и гъста, толкова вкусна и сладка, че сякаш ще се взриви в устата ти. Съседите от долните къщи, чиито гласове долитат от падината та чак дотук, пъстрите празнични рокли на жените леко докосват избуялата трева. Мъжете са с черни панталони и ботуши, а децата волно тичат и викат из двора, и след време всички ще се съберат да правят сладолед в калъпи със солена саламура под верандата, докато замръзне на камък и като вдигнат вледенения метален капак, ще загребат от сладкия леден крем да напълнят купичките си с връх.

Май това бе, след като се роди Джун или пък след кръщенето й — денят със сладоледа. Джун бе като всички бебета — махаше ръчички и нежно го докосваше, когато се наведеше да я целуне. И в онзи зноен летен ден, докато изчакат сладоледа да замръзне под верандата, те празнуваха. После дойде есента, след нея зимата, а Джун така и не се научи да сяда. Дойде и първият й рожден ден, но тя бе прекалено слабичка, за да ходи дълго. На следващата есен една братовчедка им дойде на гости със сина си, кажи-речи колкото Джун, но момчето не само ходеше, а търчеше из стаите и вече започваше и да говори, а Джун все така седеше тихичко и безмълвно наблюдаваше света. Тогава разбраха, че нещо не е наред. Помнеше как майка му гледаше момченцето на братовчедката и по страните й се стичаха сълзи без дума да изрече, а след време поема дълбоко дъх, отива обратно в стаята и продължава. Тази мъка той понесе със себе си, натежала като камък в сърцето му. Същата тази мъка се опита да спести на Нора и на Пол, а причини толкова много други.

— Дейвид — каза майка му онзи ден и пъргаво изтри сълзи той да не види, че плаче, — разтреби тези книги от масата и иди за дърва и вода. Веднага. Свърши и ти нещо полезно.

И той отиде. И продължиха все така и онзи, и всеки следващ ден. Затвориха се в себе си, дори на гости престанаха да ходят с изключение на някое кръщене или погребение до деня, когато Даниел Бринкерхоф се заключи в хладилника. От бдението се прибраха по тъмно, изкачиха пътеката край потока по усет, по спомен и баща му носеше Джун на ръце, а майка му повече не слезе от планината чак докато не замина за Детройт…

* * *

— Като те гледам, май за нищо не те бива — мърмореше гласът, а Дейвид, все още сънен, не знаеше дали сънува, или му се причуват гласове, и понеже нещо го придърпа за китките, помръдна. Прокара език по небцето си. Животът им бе тежък, дните дълги, от сутрин до вечер работеха и нямаха нито време, нито сили да скърбят. Трябваше да продължат, само това им оставаше, и понеже и да приказват, и да не приказват за Джун, нямаше да я върнат, така и повече не я споменаха. Дейвид се обърна и китките го заболяха. Сепна се и се събуди, отвори очи и огледа стаята с все още блуждаещ поглед.

Бе застанала до печката, на няколко крачки, със стегнат по елегантните крака маслинен работен панталон, който се разширяваше около бедрата й. Беше с пуловер с цвят на ръжда, на издължени, искрящи оранжеви пръски и върху него мъжка фланелена риза на зелени и черни карета. Бе отрязала краищата на пръстите на ръкавиците си и се движеше около печката пъргаво и делово — разбъркваше няколко яйца в тигана. Навън бе тъмно — бе спал дълго — и из стаята бяха наредени свещи. Жълтеникавата светлина смекчаваше очертанията. Изящните хартиени картини леко се полюшваха.

Мазнината пръсна и момичето светкавично дръпна ръка. Полежа неподвижно няколко минути, като я наблюдаваше и дори най-незначителната подробност оживя: ръчките на черната печка, които майка му жулеше, изгризаните нокти на момичето, потрепващия пламък на свещите на прозореца. Тя се пресегна към полицата над печката за сол и пипер и го порази как светлината заигра по кожата и по косата й, докато тя минава от светло в сянка и обратно, плавните й движения.

Беше оставил фотоапарата си в хотелския сейф.

Понечи да приседне, но китките го дръпнаха обратно. Смутен, обърна глава — едната бе вързана с тънък червен шифонов шал за единия край на стария креват, а другата — с разнищения парцал за под за другия. Тя усети, че той се раздвижва, и се обърна, като потупа длан с дървена лъжица.

— Приятелят ми ще си дойде всеки момент — заяви тя.

Дейвид тежко отпусна глава обратно на възглавницата.

Беше слабичка, не по-голяма, а може би и по-малка от Пол, сама тук в запуснатата къща. Живее с някого незаконно, мина му през ума и като се запита какъв ли е приятелят й, си даде сметка, че май би трябвало да се страхува.

— Как се казваш? — попита той.

— Роузмари — отвърна тя с тревожен поглед. — Ако щеш вярвай — додаде момичето.

— Роузмари — повтори той и си представи хвойновия храст, който Нора посади в едно слънчево кътче и издължените му като магически пръчки клони с уханни иглички. — Чудя се дали би ме развързала.

— Не — бързо отсече тя. — Няма начин.

— Жаден съм — продължи той.

Тя го погледна с топлите си, кафяви на светли петънца бдителни очи. После излезе, а през вратата нахлу студен въздух и хартиените изрезки затрептяха. Върна се с метална чаша вода от потока.

— Благодаря — рече той, — само че легнал не мога да пия.

Тя нагледа печката, обърна цвъртящите яйца, после затършува из едно чекмедже и извади пластмасова сламка от някое заведение за бързо хранене с мръсен край и я метна в металната чаша.

— Пий с нея — каза момичето, — ако си толкова жаден.

Той извърна глава и отпи, прежаднял, та да усети друго освен привкус на прахоляк. Тя сложи яйцата в синя метална чиния на бели пръски и седна на дървената маса. Ядеше бързо, побутвайки яйцето върху пластмасова вилица с показалеца на лявата си ръка, елегантно, без да се замисля, все едно че него изобщо го няма. В този момент му просветна, че въпросният приятел е измислица. Тя живее тук сама.

Пи, докато сламката изгъргори и не остана и капчица, а в гърлото му от водата остана привкус на затлачена река.

— Навремето тази къща бе на родителите ми — каза той, като изпи водата. — Всъщност тя все още е моя. Нотариалният акт пазя в сейф. Формално ти си нарушител.

Тя се усмихна и внимателно сложи вилицата в чинията.

— Значи си дошъл да си я поискаш, формално, а?

Косата и бузите й отразяваха трепкащата светлина.

Беше толкова млада, но излъчваше и някаква неумолимост и сила, самота, но и решителност.

— Не — замисли се за чудатото си пътешествие от обичайната утрин в Лексингтън, където Пол с часове не излиза от банята, а Нора, намръщена, прави счетоводен баланс на кухненския плот, и от кафето се вие пара, през изложбата, после реката, та дотук.

— Тогава защо дойде? — избута тя чинията насред масата. Ръцете й бяха загрубели, ноктите — изпочупени. Изненада се как тези ръце сътворяват изящните сложни картини от хартия, които изпълваха стаята.

— Казвам се Дейвид Хенри Маккалистър. — Истинското му име, което от години никой не бе изричал.

— Не познавам никакви Маккалистър — рече тя. — Но аз не съм тукашна.

— На колко години си? — запита той. — На петнайсет?

— На шестнайсет — поправи го тя. И веднага превзето добави: — Шестнайсет, двайсет, четирийсет, както ти харесва.

— Шестнайсет — повтори той. — Имам син, по-голям от теб. Пол.

Син, помисли си той, и дъщеря.

— Тъй ли? — рече тя равнодушно.

Взе отново вилицата и той я загледа как яде яйцата на малки хапки, как внимателно дъвче и внезапно в съзнанието му нахлу друг спомен от живота в същата тази къща — как наблюдава сестра си Джун да яде яйца по същия начин. Беше в годината, когато почина и й беше трудно да седи изправена на масата, но седеше и всяка вечер вечеряше заедно с тях, а светлината озаряваше русата й коса и ръцете й се движеха бавно, умишлено грациозно.

— Защо не ме развържеш — кротко предложи той с пресипнал от вълнение глас. — Аз съм лекар. Няма да ти навредя.

— Да бе — стана и отнесе синята метална чиния до мивката.

Бременна е, стъписан осъзна той, зърнал профила й, когато тя се извърна да вземе сапуна от полицата. Не е напреднала бременност, към четвърти или пети месец, предположи Дейвид.

— Слушай, аз наистина съм лекар. Имам визитка в портфейла си. Виж.

Тя не отговори, само изми чинията и вилицата и внимателно избърса ръце с хавлиена кърпа. Дейвид легна пак и се замисли колко е странно, че е тук, където е бил заченат, където се е родил и почти отраснал, колко е странно, че от семейството му вече никой друг не е сред живите, а това момиче, толкова младо, упорито и явно объркано, го е вързало за кревата.

Тя прекоси стаята и взе портфейла му от джоба. Едно по едно извади всичко на масата — пари, кредитни карти, какви ли не бележки и хартийки.

— Тук пише фотограф — разчете тя визитната му картичка на трепкащата светлина.

— Така е — рече той. — И фотограф съм. Продължавай да търсиш.

— Добрее — каза тя след малко, с личната му карта в ръка. — Значи си лекар. Е, и? Какво от това?

Косата й бе прибрана в конска опашка и няколко тънки, измъкнали се кичурчета падаха по лицето й. Момичето ги прибра зад ухото си.

— Значи, че няма да ти навредя, Роузмари. Първо, не вреди никому.

Тя набързо го претегли с поглед.

— Че какво ти остава да кажеш. Дори да ми кроиш нещо.

Огледа я — разрошена коса, ясни тъмни очи.

— Имам няколко снимки — рече той. — Някъде тук са… — Той помръдна и усети острия ръб на плика през джоба на ризата си. — Моля те, погледни. На дъщеря ми са. Тя е горе-долу на твоите години.

Когато момичето пъхна ръка в джоба му, той усети топлината й, миришеше на нещо естествено, чисто. Какво мирише така сладко? — запита се той и си припомни съня си и подноса с пасти със сметана, които отнесоха покрай него при откриването на изложбата му.

— Как се казва? — попита Роузмари, докато разглеждаше първо едната, после другата снимка.

— Фиби.

— Фиби. Хубаво име. И тя е хубава. На майка си ли е кръстена?

— Не — припомни си Дейвид нощта, когато Фиби се роди и как Нора, преди да я хване упойката, каза какви имена е избрала за детето си. Каролайн слушаше, бе я чула и бе уважила желанието й. — Кръстена е на една стара леля. Леля на майка й. Аз не я познавам.

— Аз пък съм кръстена на двете си баби — кротко рече Роузмари. Тъмната й коса отново падна по бледата й буза и тя я вдигна, като задържа пръста в ръкавицата край ухото си, а Дейвид си я представи със семейството й, насядали около друга осветена от лампа маса. Искаше му се да я прегърне, да я отведе у дома, да я защити. — Роуз — на майката на баща ми, а Мери — на майчината ми майка.

— Родителите ти знаят ли къде си? — попита той.

Тя поклати глава.

— Не мога да се върна — гласът й прозвуча изстрадало и гневно. — Никога вече няма да мога да се върна. Няма да се върна.

Изглеждаше толкова млада, седнала на масата, леко свила ръце в юмруци с помръкнало и тревожно изражение.

— Защо? — запита той.

Тя тръсна глава и потупа снимката на Фиби.

— Казваш, била моя възраст, а?

— Почти, предполагам. Роди се на шести март 1964-та.

— А аз през февруари 1966-а. — Остави снимките с потреперващи ръце. — Майка ми бе намислила тържество — щастлив шестнайсети рожден ден. Много я бива за розовички гиздосии.

Дейвид я наблюдаваше как преглътна, прибра отново косата си зад ухо и се вторачи през тъмния прозорец. Искаше му се някак да я утеши, също както толкова често му идеше да утеши някого — Джун, майка си, Нора, — но и сега, както и преди, не може. Покой и движение — тук има нещо, нещо, което трябва да узнае, но не може да си събере мислите. Почувства се като в капан, застопорен във времето като снимките му, а мигът, който го държи, е някъде дълбоко стаен и болезнен. За Джун плака един-единствен път, когато стоеше с майка си на хълма сред брулещия вечерен вятър, с Библията в ръце, и декламираше молитвата господня над прясно изкопания гроб. Плака заедно с майка си, която оттогава намрази вятъра, а после стаиха скръбта си и продължиха. Така става в живота и те го приеха безрезервно.

— Фиби ми е дъщеря — заговори той, стъписан от думите си, но и с неистово желание да разправи историята си, да сподели тайната, която кри толкова години. — Само че не съм я виждал от деня, в който се роди. — Поколеба се, после си наложи да го изрече: — Отрекох се от нея. Роди се със Синдрома на Даун, което ще рече със забавено развитие. Затова я дадох. Никога никому не съм го казвал.

Стъписана, Роузмари го стрелна с поглед.

— Според мен това си е вреда — рече тя.

— Да. И според мен.

Дълго мълчаха. Накъдето и да погледнеше, всичко му напомняше за семейството му — топлият дъх на Джун о бузата му, как майка му си припява, докато сгъва прането на масата, историите на баща му, които отекваха между тези стени. Няма ги, никой не му остана, и дъщеря му я няма. По стар навик се помъчи да надвие скръбта, но по страните му се търкулнаха сълзи и не можеше да ги спре. Плачеше за Джун и заради мига в клиниката, когато подаде Фиби на Каролайн Гил и я проследи как се извърна. Роузмари седеше на масата сериозна и безмълвна. За миг очите им се срещнаха и той задържа вперения й поглед — странен миг на близост. Спомни си как Каролайн го гледаше от прага, когато бе заспал, с разнежено от любов към него лице. Можеше да тръгне с нея по стъпалата на музея и да се върне в живота й, но пропусна и този момент.

— Съжалявам — опита да се овладее той. — Отдавна не съм идвал тук.

Тя не отвърна и той се зачуди дали го мисли за побъркан. Пое дълбоко дъх.

— Кога трябва да се роди бебето? — запита той.

Тъмните й очи учудено се разшириха.

— Може би след около пет месеца.

— Заряза го, нали? — кротко попита той. — Приятеля ти. Може да не е искал бебето.

Тя извърна глава, но той видя, че очите й се насълзиха.

— Извинявай — веднага рече той. — Не искам да ти се бъркам.

Тя леко поклати глава.

— Няма нищо. Не е кой знае какво.

— Къде е той? — продължи Дейвид все така кротко. — Къде е домът ти?

— В Пенсилвания — отвърна тя след дълго мълчание. Пое дълбоко дъх и Дейвид разбра, че неговата история, неговата скръб са я подтикнали да сподели своята. — Край Харисбърг. Там в града имах леля — продължи момичето. — Сестра на майка ми. Сю Уолис. Почина. Но като малка идвахме тук. Бродехме из околните хълмове. Тази къща бе все пуста. Идвахме тук да играем, като деца. Беше най-хубавото време. Не се сетих за по-добро място.

Той кимна и си спомни шумоленето на листата сред тишината в гората. Сю Уолис. Изплува смътен образ на жена, която се качва по хълма със сладкиш с праскови, покрит с кърпа.

— Развържи ме — каза той все така кротко.

Тя язвително се засмя и избърса очи.

— Защо? Защо да те развържа, тук сме сами и наоколо няма жива душа? Не съм чак толкова глупава.

Стана и взе ножица и купчинка листа от полицата над печката. Започна да изрязва и наоколо полетяха бели късчета. Духна вятър и пламъчетата на свещите притрепваха от повея. Лицето й бе неумолимо, категорично, съсредоточено и решително също като изражението на Пол, когато свири, възправил се срещу света на Дейвид, в търсене на друго кътче. Ножицата проблясваше и по челюстта й играеше мускулче. Не му бе идвало на ум, че може да го нарани.

— Тези хартиени картини, дето правиш. Красиви са.

— Баба ми Роуз ме научи. Наричат ги Scherenschnitte, ножични изрезки. Баба отраснала в Швейцария и там сигурно по цял ден ги майсторят.

— Баба ти сигурно се тревожи за теб.

— Тя умря. Почина миналата година. — Момичето поспря и се съсредоточи върху изрезката. — Обичам да ги правя. Помага ми да не я забравя.

Дейвид кимна.

— От някаква идея ли започваш?

— Всичко е в хартията. Аз нищо не измислям, по-скоро откривам какво има в листа.

— Откриваш. Да — кимна той. — Разбирам. И с моите снимки е същото. Всичко вече си е там, аз просто го откривам.

— Точно така — Роузмари обърна листа. — Абсолютно прав си.

— Какво ще правиш с мен? — попита той.

Без да отговаря, тя продължи да изрязва.

— Пикае ми се — допълни той.

Надяваше се да я стресне, та да проговори, но беше и болезнено вярно. За миг тя го изгледа. После остави ножицата и хартията и изчезна, без дума да каже. Чу я да се движи навън в тъмното. Върна се с празен буркан от фъстъчено масло.

— Виж какво, Роузмари. Моля те. Развържи ме.

Тя сложи буркана на пода и отново взе ножицата.

— Как си могъл да се отречеш от нея? — попита тя.

Светлината проблясваше по остриетата на ножицата. Дейвид си спомни как проблясваше скалпелът, докато правеше епизиотомията, как се понесе вън от тялото си и наблюдаваше отвисоко, как събитията от онази нощ задвижиха живота му и всяко нещо повличаше друго, отварят се врати, които никой не е прекрачвал, други се затварят, докато стигна до този момент с една непозната, която търси сложния замисъл, заложен в хартията, и очакваше отговора му, а той не може да направи нищо, нито имаше къде да отиде.

— Това ли те тревожи? — попита той. — Че ще оставиш бебето си?

— За нищо на света. Никога няма да оставя бебето си — разпалено отвърна тя с неумолимо изражение. Значи някой е постъпил така с нея, по един или друг начин я е изхвърлил като ненужна стока, ако потъне — потъне, ако изплува — изплува. Да си на шестнайсет, бременна и да седиш сама на тази маса.

— Осъзнах, че сбърках — поде Дейвид. — Но прекалено късно.

— Никога не е прекалено късно.

— Ти си на шестнайсет — продължи той. — Понякога, повярвай, е прекалено късно.

Изражението й за миг се стегна, но тя не отговори, просто продължи да изрязва и в тишината Дейвид отново заприказва — опита се първо да обясни за снега, за шока, за проблясващия на студената светлина скалпел. Как, откъснал се от тялото си, наблюдава какво прави отстрани. Как се буди всяка божа сутрин вече осемнайсет години с мисълта, че може би днес, именно днес ще оправи нещата. Но Фиби я нямаше и не успяваше да я открие, така че как да каже на Нора? Тайната се бе загнездила в брака им като коварно пълзящо растение и се усуква ли, усуква, а Нора започна да прекалява с пиенето, после се заредиха любовните авантюри, онзи евтин посредник на плажа, а след него други, как той се опита да не обръща внимание, да й прости, защото знаеше, че в известен смисъл всъщност вината е негова. И правеше снимка след снимка, сякаш в опит да спре времето или да създаде достатъчно внушителен образ, който да засенчи мига, в който се обърна и подаде дъщеря си на Каролайн Гил.

Гласът му ту се извисяваше, ту се снижаваше. Веднъж започнал, не можеше да спре, както не можеше да накара и дъжда да спре, нито струящия надолу по склона поток, нито рибите — упорити и убягващи като спомени, които проблясват под леда над потока. Тела в движение, сети се той за отколешните глупости от уроците по физика в гимназията. Беше подал дъщеря си на Каролайн Гил и това го доведе тук след години, при това момиче със собствено движение, момиче, което е казало „да“ за кратък миг волност на задната седалка на някоя кола или в стая в някой тиха къща, което малко по-късно е станало и си е пооправило дрехите, без представа да има как този миг вече е предначертал живота й.

Тя изрязваше и мълчеше. Мълчанието й го освободи. Думите се лееха като река, като хала, заливаха къщата с такава сила и толкова жизненост, че не можеше да ги спре. По някое време пак се разплака и не можа да спре сълзите си. Роузмари дума не обели. Приказва, докато думите се провлачиха, намаляха и накрая секнаха.

Възцари се всепоглъщаща тишина.

Тя мълчеше. Ножицата проблясваше, а наполовина изрязаният къс хартия се пързулна от масата на пода, когато момичето стана. Той затвори очи с нарастващ страх, защото съзря гняв в очите й, защото за всичко, което се случи, е виновен той.

Стъпките й, последвани от студен и искрящ като лед метал, който се плъзна по кожата му.

Напрежението около китките му отслабна. Отвори очи и я видя да отстъпва с искрящи бдителни очи, втренчени в неговите, а ножицата проблясва.

— Е — рече момичето. — Свободен си.

III

— Пол — извика тя. Токчетата й отривисто почукваха по лакираните стълби и след миг се озова на прага — слаба и елегантна, в тъмносин костюм с тясна пола и дебели подплънки на раменете. С едва отворени очи Пол видя това, което виждаше и тя: разпилени по пода дрехи, канара албуми и нотни листове и старата му китара в ъгъла. Тя поклати глава и въздъхна.

— Ставай, Пол — рече тя. — Веднага.

— Болен съм — измрънка той и се зави презглава, като се престори, че е пресипнал. През рехавото лятно одеяло пак я виждаше, застанала с ръце на кръста. Утринната светлина огря косата й, фризирана предния ден, и тя проблясваше в червено и златисто. Чу я да разказва на Бри по телефона как увили тънки кичури във фолио и ги изпекли.

Докато обясняваше, задушаваше говеждо и гласът й бе спокоен, но очите й бяха зачервени от плач. Баща му изчезна и вече три дни никой не знаеше дали е жив или мъртъв. После предната вечер си дойде и влезе сякаш изобщо никъде не е ходил и напрегнатите им гласове с часове отекваха по стълбите.

— Виж какво — каза тя и погледна часовника си. — Знам, че си толкова болен, колкото и аз. Ще ми се да спя цял ден. Ей богу, наистина ми се спи. Но не мога, нито пък ти. Така че ставай и се обличай. Ще те закарам до училище.

— Гърлото ми гори — настоя той, като говореше колкото може по-пресипнало.

Тя се поколеба, затвори очи, отново въздъхна и той разбра, че е спечелил.

— Щом няма да ходиш на училище, ще си седиш вкъщи — предупреди тя. — Никакво мотаене с оня твой квартет. И, чуй ме, почисти тази кочина тук. Сериозно говоря, Пол. Точно сега ми стигат останалите грижи, че са ми и в повече.

— Добре — изграчи той. — Дадено.

Тя се позабави още минута-две, без да проговори, накрая каза:

— Трудно е. И на мен ми е трудно. Бих останала с теб, Пол, но обещах да заведа Бри на лекар.

Той се привдигна на лакти, сепнат от сериозния й тон.

— Тя добре ли е?

Майка му кимна, но гледаше през прозореца и избягваше погледа му.

— Мисля, че е добре. Но прави изследвания и е малко притеснена. Нормално. Миналата седмица й обещах да ида с нея. Преди цялата тази история с баща ти.

— Няма нищо — рече Пол, без да забравя, че гласът му трябва да е прегракнал. — Трябва да идеш. Аз ще се оправя. — Говореше уверено, но частица от него се надяваше да не обърне внимание на думите му и да си остане у дома.

— Няма да се бавя много. Ще си дойда веднага.

— Къде е татко?

Тя поклати глава.

— Представа нямам. Не е тук. Но това не е нищо ново, нали?

Пол не отговори, само легна обратно и затвори очи. Не кой знае колко, помисли си той. Всъщност — никак.

Майка му докосна леко бузата му, но той не помръдна и тя излезе, като остави хладина на мястото, където бе дланта й. На долния етаж се затръшнаха врати и гласът на Бри долетя от антрето. През последните години Бри и майка му се сближиха дотолкова, че дори си заприличаха — Бри също си направи косата на кичури и от ръката й се поклащаше делова чанта. Беше си същата умница, завършена личност, все така обичаше да рискува и именно тя му каза да послуша сърцето си и да кандидатства в Джилиард, накъдето го тегли. Всички харесваха Бри, приключенския й дух, възторжеността й. Въртеше сериозен бизнес. Беше я чувал да казва, че с майка му взаимно се допълват. И Пол го виждаше. Бри и майка му вървяха по пътя си като основен мотив и приглас, едното не може без другото, едната вечно в противовес на другата. Гласовете им се сливаха, докато ходеха напред-назад, после майка му тъжно се засмя и вратата се захлопна. Пол седна в леглото и се протегна. Свободен.

Къщата бе тиха, бойлерът цъкаше. Слезе, застана пред студената светлина на отворения хладилник и започна да яде макарони със сирене направо от кутията с ръце, докато оглеждаше рафтовете. Нямаше кой знае какво. Във фризера намери шест кутии крехки ментови курабийки „Момичета скаути“. Налапа една шепа и прокара студените шоколадови кръгчета с мляко, като пи направо от пластмасовото шише. Лапна още една шепа и разклащайки шишето, прекоси хола, където одеялата на баща му бяха прилежно сгънати на кушетката до копторчето, както наричаха кабинета му.

Момичето бе още тук, спеше. Лапна още една сладка, изчака ментата и шоколадът бавно да се разтопят и заоглежда момичето. Предната вечер познатите ядосани гласове на родителите му се чуваха чак в стаята му и въпреки че се караха, буцата, заседнала в гърлото му при мисълта, че баща му лежи някъде мъртъв или че си е отишъл завинаги, начаса се стопи. Стана и понечи да слезе, но на стълбищната площадка се спря и погледна надолу: баща му с непрана от няколко дни риза, официалните му панталони бяха цели в кал, смачкани и размъкнати, брадясал и рошав, а майка му по пантофи, загърнала прасковения си сатенен пеньоар край скръстените си ръце, присвила очи и това непознато момиче, застанало на прага в огромно за ръста си черно палто, вкопчила пръсти в краищата на ръкавите. Гласовете на родителите му се сливаха и извисяваха. Момичето вдигна поглед покрай бушуващия гняв. Очите им се срещнаха. Той се втренчи в нея и я заоглежда — бледа, с неуверен поглед и изящни, като изваяни уши. Очите й бяха невероятни — чисто кафяви и безкрайно уморени. Идеше му да слезе и да обвие лицето й с длани.

— Три дни — казваше майка му, — цели три дни току се появяваш у дома като… Боже, погледни се на какво приличаш, Дейвид, че и с това момиче. Бременна била, казваш. И се очаква да я приема, без да задавам въпроси, така ли?

При тези думи момичето трепна и отмести поглед, а Пол се загледа в корема й, който му се стори доста плосък под палтото, само дето бе сложила ръка на него — като че брани нещо — и той забеляза леката издутина под пуловера й. Стоеше, без да шукне. Спорът продължи и като че ли още дълго не секна. Накрая майка му млъкна, стисна устни, издърпа чаршафи, одеяла и възглавници от килера за спално бельо и ги запрати надолу по стълбите към баща му, а той подхвана съвсем официално момичето за лакътя и я поведе към копторчето.

Сега тя спеше на разтегаемата кушетка, извърнала глава встрани, с ръка до лицето. Той я загледа — как трепкат клепачите й, как леко се издигат и спускат гърдите й. Лежеше по гръб, а коремът й се издига като ниска вълна. Пол усети, че го обзема вълнение, и се уплаши. От март насам бе правил секс с Лорън Лобелиа шест пъти. Тя от седмици се бе навъртала, когато репетираха с квартета, и не сваляше очи от него, без да го заговаря — беше хубавичка, разпусната чудачка. Един следобед остана след другите от квартета и бяха само двамата в тихия гараж, а светлината отвън се процеждаше през листата и хвърляше трепкащи сенки по бетонния под. Беше особнячка, но бе и секси с дълга коса и черни очи. Той седеше на стария плетен стол и докато оправяше струните на китарата, се питаше дали да отиде при нея, както е застанала до стената с инструменти, и да я целуне.

Но не той, а Лорън пристъпи. Застана пред него толкова близо, че усети как бие сърцето й, после се плъзна в скута му, а полата й се вдигна и разголи елегантните й бели крака. Разправяха, че стига да те хареса, Лорън ще го направи. Всъщност той никога не го бе вярвал, но тогава, преди да се усети, пъхна ръце под тениската й, а кожата й бе толкова топла и гърдите тъй меки в дланта му.

Не бе редно. Знаеше го, но то е като да падаш — започнеш ли, не можеш да престанеш, докато нещо не те спре. Тя продължи да се навърта, но атмосферата вече бе наелектризирана и останеха ли насаме, той пристъпваше и я целуваше, като плъзгаше ръка по мекия й, силен гръб.

Момичето въздъхна и устните й се раздвижиха. Тя е голяма беля, предупреждаваха го приятелите му за Лорън. И най-вече Дюк Мадисън, който предната година напусна училище, за да се ожени за приятелката си и вече почти не докосваше пианото, а седнеше ли да посвири, току поглеждаше мъченически часовника. Ако забременее, свършено е с теб.

Пол оглеждаше момичето — бледо, с дълга черна коса и куп лунички. Коя е тя? Баща му, иначе последователен, предсказуем, като работещ часовник човек, просто изчезна. На втория ден майка му се обади в полицията, които освен че се занасяха, нищо не направиха, докато не откриха чантата му в гардероба на музея в Питсбърг, а куфара и фотоапарата му в хотела. Едва тогава приеха нещата на сериозно. Бяха го видели на приема да спори с чернокоса жена. Оказа се, че тя била изкуствовед — рецензията й за изложбата бе публикувана във вестниците в Питсбърг и не беше ласкава.

Нищо лично, обяснила тя на полицаите.

После, предната вечер, в ключалката прищрака ключ и баща му влезе заедно с това бременно момиче, с което, твърдеше той, току-що се запознал, но отказваше да обясни защо тя е тук. Има нужда от помощ, рече той троснато.

Можеш да помогнеш по хиляди начини, изтъкна майка му, като че ли момичето не стоеше в антрето в огромното си палто. Да й дадеш пари. Да я заведеш в дом за самотни майки. А не да изчезваш за цели дни, без да се обадиш и после да се появиш с непозната бременна. Мили боже, Дейвид, имаш ли представа? Звънихме в полицията! Мислехме, че си мъртъв.

Може и да бях, рече той и странният му отговор смаза негодуванията на майка му и закова Пол на място, както бе застанал на стълбите.

А сега тя спеше, потънала в забрава, и в нея бебето растеше в тъмното си море. Пол се пресегна, леко докосна косата й и отпусна ръка. В миг го обзе желание да легне до нея и да я прегърне. Но не както прегръща Лорън, не мислеше за секс, просто искаше да я почувства до себе си, да усети кожата, топлината й. Искаше да се събуди до нея, да прокара ръка по издутата линия на корема й, да докосне лицето й, да хване ръката й.

Да разбере какво знае тя за баща му.

Тя премига и отвори очи и за момент впи в него още сънен поглед. После пъргаво седна и прекара ръце през косата си. Беше с една негова стара синя избеляла тениска с емблемата на „Уайлд Кетс“ от Кентъки отпред, отпреди две-три години, когато тичаше на писта. Ръцете й бяха дълги и слаби и той зърна мишницата й — нежна, с косъмчета, и плавната извивка на гърдите.

— Какво гледаш? — бързо врътна тя крака и стъпи на пода.

Той поклати глава, без да може да отрони и дума.

— Ти си Пол — рече тя. — Баща ти ми разказа за теб.

— Тъй ли? — запита той и се ядоса, че гласът му издава порива му. — И какво ти разказа?

Тя сви рамене, прибра косата си зад ухо и стана.

— Ами какво ли? Че си инат. Че го мразиш. Че си истински гений с китарата.

Пол усети как горещина облива лицето му. Все си мислеше, че баща му дори не го забелязва, или поне забелязва само онова, което според него не му достига.

— Аз не го мразя — рече той. — Тъкмо обратното.

Тя се наведе да събере одеялата, после седна с тях в ръце и се огледа.

— Хубаво е тук — каза момичето. — Един ден и аз ще си имам такова местенце.

Пол стъписано се засмя.

— Че ти си бременна — рече той. Всъщност в стаята витаеше неговият страх, страхът, който го обземаше всеки път, когато разтреперан пристъпваше в гаража към Лорън Лобелиа, привлечен от неустоимата власт на желанието.

— Да. Е, и? Бременна съм. Не съм мъртва.

Говореше дръзко, но в думите й прозвуча страх, същият страх, който понякога обземаше и Пол, когато се събудеше посред нощ, сънувал Лорън, изтъкана от топлина и свила, а гласът й тихо звучеше в ухото му и той знаеше, че няма да престане, макар че щеше да си изпати.

— Може и да си — отсече той.

Тя рязко вдигна насълзени очи, като че й бе зашлевил шамар.

— Извинявай — рече той. — Аз само така.

Сълзите продължиха да се стичат по страните й.

— Всъщност ти какво изобщо правиш тук? — настоятелно запита той. — Така де, за коя се мислиш, та да се лепнеш за баща ми и да се появиш тук?

— Не за коя да е — отговори тя, но тонът му я сепна и тя избърса сълзи, вече по-неумолима, и се отдръпна. — Нито съм искала да дойда. Баща ти предложи.

— Това е безсмислено — рече Пол. — Защо ще те води тук?

Тя сви рамене.

— Откъде да знам? Аз си живеех в онази стара къща, в която той отраснал, и той каза, че не бива повече да оставам там. А къщата си е негова, нали така? Какво да кажа? На сутринта слязохме в града, той купи билети за автобуса и ето ни тук. Автобусът бе пълна бракма. Цяла вечност се качвахме и прекачвахме.

Тя изтегли дългата си коса назад и я опъна в конска опашка, а Пол я гледаше и си мислеше колко изящни са ушите й и се питаше дали и баща му я намира за красива.

— Каква стара къща? — Пол усети нещо рязко да го жегва в гърдите.

— Нали ти казах. В която той отраснал. Живеех в нея. Нямаше къде да отида — добави тя, загледана в пода.

Тогава Пол усети нещо да го изпълва, някакво смътно чувство. Може би завист, че това момиче, тази слабичка, бледа непозната с красиви уши е била на свидно за баща му място, което той самият не е виждал. Един ден ще те заведа там, обеща баща му, но годините минаваха, а той повече не го и спомена. Но Пол не забрави как баща му седи сред опустошената си тъмна стаичка и грижливо и внимателно събира снимките една по една. Майка ми, Пол, твоята баба. Животът й бе тежък. Имах сестра, казвал ли съм ти? Казваше се Джун. Пееше чудесно, беше много музикална, също като теб. Още помнеше как баща му миришеше на чисто и въпреки че вече се бе облякъл за болницата, седеше на пода в тъмната стаичка и приказваше, като че ли цял живот все това е правил. Разправяше истории, които Пол чуваше за пръв път.

— Баща ми е лекар — каза Пол. — Просто обича да помага на хората.

Тя кимна, после го погледна право в очите и цялото й изражение излъчваше нещо — беше й жал за него, това разчете той и вялото нажежено пламъче го погълна чак до върха на пръстите му.

— Какво? — попита той.

— Нищо — поклати тя глава. — Прав си. Имам нужда от помощ. Това е.

Един кичур се измъкна от опашката и падна върху лицето й — абсолютно черен с червеникав оттенък — и той си спомни колко мека бе косата й, когато я докосна, докато тя спеше, мека и топла, и едва се въздържа да не се пресегне и да го прибере зад ухото й.

— Баща ми имал сестра — припомни си Пол историята на баща си и благия му, непотрепващ глас, докато се опитваше да разбере дали тя наистина е била там.

— Знам. Джун. Погребана е по склона над къщата. Отидохме и там.

Вялото пламъче лумна и Пол задиша тежко и учестено. Защо да му пука, че тя знае това? Какво значение има? И въпреки това не можеше да прогони образа й там, как се изкачва по някакъв склон и следва баща му към място, което той никога не е виждал.

— И какво от това! — обади се Пол. — Какво като си била там, какво?

За момент тя сякаш понечи да каже нещо, но се обърна и тръгна към кухнята. Тъмната й коса, събрана като дълго въже, отскачаше по гърба й. Раменете й бяха слаби и крехки, а тя крачеше бавно, внимателно и елегантно като танцьорка.

— Чакай — подвикна Пол, но когато тя спря, не знаеше какво да каже.

— Трябваше да отида някъде — кротко рече тя и погледна назад през рамо. — Повече няма какво да знаеш за мен, Пол.

Проследи я как отиде в кухнята, чу вратата на хладилника да се отваря, после се затвори. Качи се горе, извади папката, която бе скрил в най-долното чекмедже, пълна със снимки, които спаси в нощта, когато с баща му си приказваха.

Взе ги, взе и китарата и излезе на верандата гол до кръста и бос. Седна на люлката и засвири, но не изпускаше момичето от очи — как се движи в стаята, отива от кухнята в хола, после в трапезарията. Нищо особено — хапна малко кисело мляко и дълго стоя пред етажерката с книги на майка му, после издърпа един роман и седна на канапето.

Той продължи да свири. Музиката го успокояваше и то както нищо друго. Навлизаше в други измерения, в които ръцете му сякаш се движеха от само себе си. Знаеше точно къде е следващата нота и по-следващата, и още по-следващата.

Изсвири пиесата и затвори очи, оставяйки звуците да заглъхнат в пространството.

Никога. Никога вече нито тази музика, нито този момент ще се повторят.

— Уау! — Той отвори очи и я видя, облегнала се на касата на вратата. Побутна вратата с мрежата, излезе на верандата с чаша вода в ръка и седна. — Страхотно, баща ти е прав. Невероятен си.

— Благодаря — сведе той глава да прикрие задоволството си и удари един акорд. Музиката го освободи, вече не бе ядосан. — Ами ти? Свириш ли?

— Не. Навремето ходех на уроци по пиано.

— Имаме пиано — рече той и кимна към вратата. — Хайде, давай.

Тя се усмихна, въпреки че очите й бяха все така сериозни.

— Не. Благодаря. Не съм в настроение. Пък и ти си наистина много, много добър. Същински професионалист. Ще се притеснявам да задрънкам „Für Elise“ или нещо такова.

Пол също се усмихна.

— „Für Elise“. Знам я. Можем да я изсвирим в дует.

— В дует — повтори тя, кимна и се понамръщи. После вдигна глава и попита: — Ти единствено дете ли си?

Той се сепна.

— И да, и не. Искам да кажа, имал съм сестра. Близначка. Починала.

Роузмари кимна.

— Мислиш ли си понякога за нея?

— То се знае. — Почувства се неловко и погледна встрани. — Не точно за нея. Всъщност никога не съм я виждал. Мисля си каква би била.

Отново се изчерви, объркан колко много за себе си разкри пред това момиче, тази непозната, която преобърна живота им и която дори не му харесваше.

— Та, така — поде той. — Сега е твой ред. Кажи ми нещо за себе си. Разправи ми нещо, което баща ми не знае.

Тя го изгледа изпитателно.

— Не обичам банани — каза накрая тя и той се разсмя, а след него и тя. — Не, честно, не ги обичам. Какво друго? Когато бях на пет, паднах от колелото си и си счупих ръката.

— И аз — откликна Пол. — И аз си счупих ръката, когато бях шестгодишен. Паднах от едно дърво. — И тогава си спомни как баща му го взе на ръце, как небето проблясваше, цяло озарено от слънце и в листа, докато го отнесат до колата. Спомни си ръцете на баща си, толкова целеустремени и толкова нежни, докато наместваше костите и после как се прибра у дома в яркия златист следобед. — Хей, искам да ти покажа нещо.

Остави китарата легнала на люлката и взе грапавите черно-бели снимки.

— Това ли е мястото? — подаде й той една. — Тук ли се срещнахте с баща ми?

Тя взе снимката, огледа я внимателно и кимна.

— Да. Сега изглежда по-различно. От снимката си личи, че навремето е била хубава къща, по спретнатите перденца по прозорците, цветята в двора. Но сега там никой не живее. Пуста е. Вятърът вилнее из нея, защото прозорците са счупени. Като дете често играехме там. Търчахме като луди из онези хълмове и с братовчедите ми играехме на семейство. Разправяха, че била обитавана от духове, но на мен открай време ми харесваше. Не знам защо. Беше нещо като тайното ми убежище. Понякога просто сядах вътре и си представях каква ще стана.

Той кимна, взе снимката и за хиляден път заразглежда образите, сякаш те можеха да отговорят на всичките му въпроси за баща му.

— Но това не си си представяла — рече най-сетне той и вдигна поглед.

— Не — кротко отвърна тя. — Това никога не съм си представяла.

Няколко минути и двамата мълчаха. През дърветата струеше слънчева светлина и хвърляше сенки по боядисания под на верандата.

— Добре. Сега е пак твой ред — каза тя след минута и отново се обърна към него.

— Мой ред ли?

— Разкажи ми нещо, което баща ти не знае.

— Отивам в Джилиард — думите просто се изстреляха от устата му и ясни, като мелодия, огласиха стаята. Още не бе казал на никого, освен на майка си. — Първо бях резерва, но миналата седмица ме приеха. Докато го нямаше.

— Не думай — тъжно се усмихна тя. — Мислех си по-скоро нещо за любимия ти зеленчук. Но това е страхотно, Пол. Винаги съм си мислила, че в колежа сто на сто е невероятно.

— И ти ли мислеше да идеш в колеж — каза той и в миг осъзна от какво всъщност се е отказала тя.

— Ще ида. Непременно ще ида.

— Сигурно ще трябва сам да се издържам — предположи Пол, усетил как с пламенната си решимост тя всъщност прикрива страха си. — Баща ми е категоричен, че трябва да се захвана с някаква сигурна кариера. Не ще и да чуе за музика.

— Няма как да си сигурен — стрелна го тя с поглед. — Ти всъщност изобщо не знаеш историята на баща си.

Пол не знаеше какво да отговори и двамата помълчаха. От улицата ги делеше дървена решетка, по която от край до край се виеха стъбла на клемантис с разцъфнали алени и бели цветове, така че когато две коли спряха на алеята една след друга — майка му и баща му си идваха като никога посред бял ден, — Пол ги зърна сред цветни проблясъци и искряща хромова боя. С Роузмари се спогледаха. Вратите на автомобилите се захлопнаха и звукът отекна о съседната къща. Последваха стъпки и тихите, решителни гласове на родителите му напред-назад досами верандата. Роузмари понечи да извика, но Пол вдигна ръка и поклати глава и двамата останаха смълчани и заслушани.

— Този ден — каза майка му. — Тази седмица. Да знаеш само колко болка ни причини, Дейвид.

— Съжалявам. Права си. Трябваше да се обадя. Имах намерение.

— И това трябва да е достатъчно ли? Може пък и аз да взема да си тръгна. Ей така. Защо да не запраша нанякъде и да се върна с някой млад хубавец без обяснения. Какво ще кажеш?

Настана мълчание и Пол си спомни захвърлената на брега купчина дрехи. Замисли се и за десетките вечери след това, когато майка му не се прибираше преди полунощ. Работа, неизменно въздишаше тя, събуваше обувките си в антрето и веднага отиваше да си легне. Погледна Роузмари, която разглеждаше ръцете си, и остана безмълвен, загледан в нея, заслушан в очакване какво ще последва.

— Та тя е дете — каза най-сетне баща му. — На шестнайсет е и е бременна, и живееше в запусната къща сам-сама. Не можех да я оставя там.

Майка му въздъхна. Пол си я представи как прокарва ръка през косата си.

— Това ли е то кризата на средната възраст? — тихо попита майка му. — Това ли е?

— Криза на средната възраст ли? — без да трепне, умислено повтори баща му, сякаш внимателно го обмисля. — Може и да е. Нора, знам, че се сблъсках с някаква стена. В Питсбърг. На младини имах цел и неотклонно я следвах. Не можех да си позволя да бъда друг. Върнах се, за да се опитам да разбера някои неща. И заварих Роузмари в старата къща. Едва ли е съвпадение. Не знам, не мога да ти обясня, без да ме вземеш за луд. Но моля те, повярвай ми. Не съм влюбен в нея. Няма нищо такова. И никога няма и да има.

Пол погледна Роузмари. Тя бе свела глава и не можеше да види изражението й, но бузите й бяха пламнали. Чоплеше един пречупен нокът и отказваше да го погледне в очите.

— Не знам на какво да вярвам — бавно изрече майка му. — Точно тази седмица, Дейвид, точно тази. Знаеш ли откъде идвам? Бях с Бри в онкологията. Миналата седмица й правиха биопсия на лявата гърда. Образуванието е съвсем малко и прогнозата е добра, но е злокачествено.

— Нора, не знаех. Съжалявам.

— Не, не ме докосвай, Дейвид.

— Кой ще я оперира?

— Ед Джоунс.

— Ед е добър.

— Дано. Дейвид, сега само твоята криза ми липсва.

Докато слушаше, на Пол му се стори, че светът сякаш леко забавя ход. Замисли се за Бри, за спонтанния й смях, как с часове седи и го слуша да свири, а музиката се лее помежду им и нямат нужда от думи. Затваря очи, изпъва се на люлката и слуша. Не си представяше света без нея.

— Какво искаш? — питаше баща му. — Какво искаш от мен, Нора? Ако кажеш, ще остана, ако ли не, ще се изнеса. Но не мога да изпъдя Роузмари. Тя няма къде да отиде.

Настана мълчание и той чакаше, без да смее дори дъх да си поеме, искаше да чуе какво ще каже майка му и същевременно му се искаше тя да не отговори.

— Ами аз? — запита той и сам се стресна от въпроса си. — Ами ако и аз искам нещо?

— Пол — чу той гласа на майка си.

— Тук съм — обади се Пол и взе китарата си. — На верандата. С Роузмари сме.

— Ето ти на — рече баща му. След секунди се появи при стълбите. Беше се изкъпал, обръснал и облякъл чист костюм. Беше слаб и изглеждаше уморен. Както и майка му, когато се приближи и застана до него.

Пол стана и се обърна с лице към него.

— Отивам в Джилиард, татко. Миналата седмица се обадиха, приет съм. Заминавам.

Изчака баща му да подеме своята песен как кариерата на музикант не е сигурна, дори да свириш класическа музика. Как пред Пол има толкова възможности, че може винаги да си свири и свиренето да му доставя удоволствие, дори ако си изкарва хляба по друг начин. Очакваше баща му да бъде неотстъпчив, разумен и да му се противопостави, та Пол да даде воля на гнева си. Беше напрегнат, готов, но за негова изненада баща му само кимна.

— Браво — рече той и за миг лицето му се разнежи от радост и тревожната бръчка по челото му като че ли изчезна. Когато заговори, гласът му бе тих и уверен. — Пол, щом това искаш, върви. Върви, работи здраво и бъди щастлив.

Пол стоеше неловко на верандата. През всичките тези години всеки път, когато двамата заговореха, имаше чувството, че тича, тича и се блъска в стена. Сега, когато стената загадъчно изчезна, той все така тичаше, замаян и неуверен, сред открития простор.

— Пол — додаде баща му, — гордея се с теб, синко.

Очите на всички бяха вторачени в него и той се просълзи.

И понеже не знаеше какво да каже, тръгна, в началото колкото да се скрие от погледите им, за да не стане за смях, а после наистина затича все още с китарата в ръка.

— Пол! — извика майка му след него и когато се обърна и изтича няколко метра обратно, забеляза колко е бледа, напрегнато скръстила ръце пред гърди и наскоро боядисаните й кичури се повяваха от лекия ветрец. Сети се за Бри и как майка му каза, че с времето двете си заприличали като две капки вода, майка му и леля му, и се уплаши. Спомни си баща си в антрето с мръсни дрехи, прорасла груба брада, рошав. И сега, тази сутрин, спретнат, спокоен, и някак различен. Баща му — безукорен, винаги точен, неизменно уверен — бе друг човек. Зад тях, наполовина скрита зад клементиса, Роузмари стоеше и слушаше, скръстила ръце, с пусната по раменете коса, и си я представи в онази къща на хълма как си приказват с баща му, как часове пътуват с автобус — по някакъв начин тя бе част от промяната у баща му, и отново го обзе страх от онова, което се случваше с всички тях.

И хукна.

Беше слънчев ден, вече бе топло. Мистър Фери и мисис Пул му помахаха от верандите си. Пол вдигна китарата да ги поздрави и продължи. Измина три преки, после пет, десет. От другата страна на улицата, пред една ниска къща моторът на празна кола боботеше. Вероятно собственикът й е забравил нещо и е изтичал обратно я за чантата си, я за някое сако. Пол спря. Беше светлокафяв „Гремлин“ — най-грозната кола на света, цяла ръждясала по краищата. Пресече улицата, отвори вратата на шофьора и се пъхна вътре. Никой не извика, никой не изтича от къщата. Затвори рязко вратата и нагласи седалката да смести краката си. Сложи китарата до себе си. Колата бе автоматик, цялата в опаковки от бонбони и празни кутии от цигари. Собственикът й трябва да е някой съвършен неудачник, помисли си той, от онези дами, целите в грим, дето работят като секретарки в някое мъртвило, където ходят само наконтени кукундрели като химическо чистене или банка. Включи на скорост и даде на заден.

Пак нищо: нито викове, нито сирени. Включи на работен ход и потегли.

Не беше карал много, но шофирането донякъде е като секса — ако се престориш, че знаеш какво правиш, бързо ще се научиш и после ти става втора природа. Нед Стоун и Ранди Дилейни висяха на ъгъла на гимназията и изстреляха фасовете си в тревата, преди да влязат, а Пол се огледа за Лорън Лобелиа, която понякога киснеше с тях и затова често дъхът й бе лош и миришеше на цигари, когато я целунеше.

Китарата се изпързули. Вдигна я и я закрепи с колана на седалката. Ама че боклук е този „Гремлин“. Вече се движеше в града и внимателно спираше на всеки светофар, а лазурносиният ден сияеше. Представи си насълзените очи на Роузмари. Не искаше да я засегне, но го стори. Нещо се бе случило, нещо се бе променило. И тя бе част от него, а той не, въпреки че лицето на баща му, макар за миг, засия от щастие, като чу новината.

Пол караше. Не искаше да е у дома, когато се случи следващото, каквото и да е то. Стигна междуградската магистрала, където пътят се разделя, и пое на запад, към Луисвил. В мислите му блещукаше Калифорния — музика, безкраен плаж. Лорън Лобелиа ще се залепи за някой друг. Тя не го обича, нито той нея. Тя е като пристрастяване и онова, което вършеха, таеше нещо мрачно, някакво бреме. Калифорния. Скоро ще е на плажа и ще свири с някой бенд, ще преживява както може и безгрижно цяло лято. Наесен все някак ще стигне до Джилиард. Може да прекоси страната на стоп. Отвори прозореца докрай и в колата нахлу пролетният въздух. „Гремлинът“ едва вдигаше 90 дори да натиснеше газта докрай. И въпреки това имаше чувството, че лети.

Беше минавал по този път и преди, когато от училище ги водеха на обичайните посещения в зоологическата градина в Луисвил и при онези безумни пътувания с майка му като малък, когато лежеше на задната седалка и гледаше как листата и клоните, и телефонните кабели прелитат през прозореца. Тя пееше високо заедно с радиото с притрепващ глас и му обещаваше за награда да спрат за сладолед, ако кротува и седи мирен. През всичките тези години той кротува, но това не промени нищо. Откри музиката и изля в нея сърцето си сред тишината на онази къща, в бездната, зейнала в живота им заради смъртта на сестра му, но и това не помогна. Беше се опитвал как ли не да накара родителите си да вдигнат глава от собствения си живот и да чуят красотата, радостта, която откри той. Свири с часове и стана добър. И въпреки всичко, за толкова години те нито веднъж не вдигнаха глави, нито веднъж, не и докато Роузмари не прекрачи прага им и промени всичко. Или пък не е. Може би просто присъствието й освети живота им в нова, разбулваща тайните светлина и промени същината му. В края на краищата една снимка може да крие хиляди различни неща.

Сложи ръка на китарата, усети топлината на дървото и се успокои. Натисна газта с все сила, изкачи хълма между варовиковите канари, сред които бе изсечена магистралата, и полетя надолу към завоя на река Кентъки. Мостът поддаде под гумите му. Пол караше и караше, и се опитваше да прави каквото и да е, само не и да мисли.

IV

Офисът зад стъклената врата на Нора жужеше. Нийл Симс, административният директор на Ай Би Ем, влезе през входната врата и тъмният му костюм и лъснатите обувки проблеснаха. Бри, която влезе в приемната да вземе факсовете, се обърна и го поздрави. Беше с жълт ленен костюм и тъмножълти обувки и като протегна ръка да се здрависат, по китката й се плъзна елегантна златна гривна. Беше както винаги елегантна, но бе отслабнала и скулите й изпъкваха. Все така волният й смях достигна през стъклото до Нора, седнала с телефонната слушалка в ръка и лъскавата папка, на която с големи черни букви пишеше Ай Би Ем и върху която бе работила седмици, на бюрото.

— Виж какво, Сам — каза Нора. — Казах ти да не ми се обаждаш и го казах напълно сериозно.

Дълбока хладна тишина изпълни ухото й. Представи си как Сам работи до остъклената стена в дома му, която гледа към езерото. Беше анализатор по инвестициите и Нора се запозна с него преди шест месеца на паркинга до асансьора, сред мъждивата в бетонния гараж светлина. Изпусна ключовете си и той ги хвана във въздуха с бързо движение като риба. Ваши ли са? — попита той и на мига се усмихна непринудено — пошегува се, защото наоколо нямаше никой. Нора изпита познатия неустоим порив, подобно на мрачна сладостна тежест, и кимна. Пръстите му я докоснаха и тя усети студенината на ключовете в дланта си.

Същата вечер й остави съобщение на телефонния секретар. Сърцето на Нора затуптя, примря, като чу гласа му. Но когато записът свърши, си наложи да седне и да прехвърли авантюрите си през годините — мимолетни и по-трайни, пламенни и сдържани, горчиви и приятелски.

Четири. Записа цифрата — черни безчувствени ивици графит — в полето на сутрешния вестник. Горе във ваната капе вода. Пол е в дневната и от китарата му се разнасят до безкрай едни и същи акорди. Дейвид е навън — работи в тъмната си стаичка — неизменно далеч един от друг. Всяка своя авантюра Нора започваше с надежда и усещане за ново начало, отдадена на порива на тайните срещи, на неизживяното и изненадата. След Хауард имаше две кратки и приятни връзки, последвани от още една, този път по-продължителна. И всяка започваше, когато усетеше, че от тътнещата тишина в дома й ще полудее, когато тайнството на нечие друго присъствие, чието и да е, й се струваше утешително.

— Нора, моля те, просто ме чуй — казваше Сам, напорист мъж, донякъде безпардонен, когато преговаряше, човек, когото тя дори не харесваше кой знае колко. В приемната Бри се обърна и й хвърли въпросителен и припрян поглед. Да, махна Нора от другата страна на стъклото, ще побърза. Уговаряха този договор с Ай Би Ем вече близо година и тя, разбира се, ще побърза. — Само искам да питам за Пол — настоя Сам. — Има ли нещо ново? Защото аз съм тук заради теб, разбра ли? Чуваш ли ме, Нора? Единствено, само заради теб.

— Чувам те — отговори тя, ядосана на себе си. Не й бе приятно Сам да говори за сина й. Пол го нямаше от двайсет и четири часа, беше изчезнала и една кола на три преки от тях. Тя го гледаше как се отдалечава след напрегнатата сцена на верандата и се мъчеше да си припомни какво каза тя, какво ли е чул той, разкъсвана от обърканото му изражение. Дейвид постъпи правилно, като даде на Пол благословията си, но някак дори това, защото дойде изневиделица, влоши положението. Както гледаше Пол да се отдалечава с китарата в ръка, за малко да хукне след него. Но главата й щеше да се пръсне и си каза, че сигурно му е нужно време да осмисли всичко насаме. А и, то се знае, няма да иде далеч — къде може да отиде?

— Нора — обади се Сам. — Нора, добре ли си?

За миг затвори очи. Делничното слънце стопли лицето й. Прозорците на спалнята на Сам са целите в призми и в такова ярко утро светлина и цвят играят като живи по цялата повърхност. Като да правиш любов в дискотека, каза му веднъж тя, полуоплаквайки се, полуочарована от проточилите се, трептящи по ръцете му и бледата й кожа цветни снопове. Онзи ден, както и всеки един, откакто се запознаха, Нора мислеше да сложи край на връзката им. Тогава Сам прокара пръст по ивицата обагрена светлина по бедрото й и тя постепенно усети как решимостта й намалява, стопява се, а чувствата й в загадъчна последователност преливат едно в друго — от тъмновиолетово до златисто — и неохотата й, непонятно как, се превърна в желание.

Но удоволствието неизменно секваше на прага на дома й.

— Точно сега съм насочила всичките си сили към Пол — рече тя и рязко добави: — Виж какво, Сам, писна ми. Онзи ден бях напълно сериозна. Не ми се обаждай повече.

— Притеснена си.

— Да. Но говоря сериозно. Не ми се обаждай повече. Никога.

Затвори. Ръката й трепереше и тя я притисна о бюрото. Прие изчезването на Пол като наказание за дългогодишния гняв на Дейвид, за собствения си гняв. Предната вечер откриха колата, която Пол откраднал, изоставена в една уличка в Луисвил, но от Пол нямаше и следа. И така и тя, и Дейвид чакаха и безпомощни се движеха сред пластовете тишина в къщата. Момичето от Западна Вирджиния още спеше на разтегаемата кушетка в копторчето. Дейвид не я докосваше, дори не я заговаряше, освен колкото да попита дали има нужда от нещо. И въпреки това Нора чувстваше, че помежду им има нещо, някаква емоционална връзка, толкова жизнена и толкова истинска, че от нея я болеше също толкова, а може би и повече, от каквато и да било физическа авантюра, в която той би се впуснал.

Бри почука на стъклото и открехна вратата.

— Всичко наред ли е? Нийл от Ай Би Ем е тук.

— Добре съм — рече Нора. — Ти как я караш? Добре ли си?

— Тук се чувствам добре — отговори Бри бодро и категорично. — Особено предвид всичко, което се случва.

Нора кимна. Обади се на приятелите на Пол, Дейвид позвъни в полицията. Цяла нощ и призори крачи из къщата по хавлия, пи кафе след кафе и си представяше какви ли не ужаси. Възможността да дойде на работа и да ангажира поне частица от съзнанието си с нещо друго й се видя като убежище.

— Веднага идвам — каза тя.

Щом стана, телефонът отново зазвъня и Нора се остави поривът от досада и гняв да я изведе през вратата. Няма да позволи на Сам да я безпокои, няма да допусне да провали срещата, няма. Другите й авантюри приключваха иначе — кога по-протяжно, кога по-бързо, по приятелски или не, но никога не се бе чувствала така неловко. Дотук, мислеше си тя. Веднъж това да приключи — и край, завинаги.

Забърза през фоайето, но Сали я спря на рецепцията с телефонната слушалка в ръка.

— Добре е да се обадиш, скъпа — рече тя. Нора начаса се сети и разтреперана пое слушалката.

— Намериха го — тихо каза Дейвид. — Току-що се обадиха от полицията. Намерили са го в Луисвил да краде в магазин. Заловили сина ни да краде сирене.

— Значи е добре — въздъхна тя, без да си дава сметка кога дъхът й бе секнал, и кръвта отново изпълни тялото чак до върха на пръстите й. О! Досега е била полумъртва, без да го осъзнава.

— Да, добре е. Явно е бил гладен. Отивам да го доведа. Искаш ли да дойдеш?

— Може би трябва. Не знам, Дейвид. Да не кажеш нещо не на място. — Ти си стой при приятелката, почти додаде Нора.

— Чудя се, а какво ли би било уместно да кажа, Нора? — въздъхна той. — Наистина ми се ще да знаех. Гордея се с него и му го казах. А той избяга и открадна кола. Затова се питам какво ли ще е уместно да кажа?

Каза твърде малко и твърде късно, идеше й да отговори. Ами приятелката ти? Но замълча.

— Нора, той е на осемнайсет. Откраднал е кола. Трябва да поеме отговорността си.

— А ти си на петдесет и една — тросна се тя. — И също трябва да поемеш отговорността си.

Настъпи мълчание. Представи си го в кабинета му, сигурен и уверен в бялата престилка, с посребряла коса. Никой, ако го е виждал такъв, не би си и представил как се прибра у дома — небръснат, с раздърпани, мръсни дрехи и някакво бременно момиче в размъкнато черно палто.

— Виж, просто ми дай адреса — каза тя. — Ще се видим там.

— Той е в полицейския участък, Нора. Централно място, запазено. Ти къде си мислиш, че е, в зоологическата градина ли? Но, разбира се, изчакай, сега ще ти кажа адреса.

Докато записваше, Нора видя Бри да затваря входната врата зад Нийл Симс.

— Пол добре ли е? — попита Бри.

Нора кимна, прекалено развълнувана и толкова й олекна, че нямаше сили да отговори. Като чу името му, осъзна, че наистина са го намерили. Пол е в безопасност, може да е с белезници, но е в безопасност. Жив. Служителите, които се мотаеха из приемната, заръкопляскаха, а Бри пристъпи и я прегърна. Колко е слабичка, помисли си Нора, плещите й са толкова крехки и изпъкнали, като криле.

— Аз ще карам — поведе я Бри за ръка. — Хайде. Ще ми разправиш по пътя.

Нора се остави Бри да я преведе през фоайето и оттам с асансьора до колата в гаража. Бри караше през многолюдните централни улици, а Нора говореше, отприщила облекчението си като вихър.

— Не мога да повярвам. Цяла нощ не съм мигнала. Знам, че Пол е вече зрял човек. Знам, че след няколко месеца заминава в колежа и няма да имам и представа къде е във всеки момент. Но не можех да се успокоя.

— Той още е твоето малко момченце.

— И винаги ще бъде. Трудно ми е да го пусна да поеме пътя си. По-трудно е, отколкото си мислех.

Минаха покрай ниската неугледна сграда на Ай Би Ем и Бри помаха.

— Хей, Нийл — подвикна тя. — Скоро ще се видим.

— Толкова труд — въздъхна Нора.

— Ооо, я не се тревожи. Няма да изтървем сделката. Бях невероятно, неотразимо чаровна. А и Нийл е семеен човек. И, сигурно и той, като повечето мъже, има слабост към жена в беда.

— Отстъпваш от каузата — рязко рече Нора и си спомни как преди години, сред процеждащата се светлина в трапезарията, Бри размахваше брошури за кърменето.

— Никак дори — засмя се Бри. — Просто се научих да работя с каквото разполагам. Ще получим договора, не се тревожи.

Нора не отговори. Сред тучна трева проблясват и се размазват бели огради. Из полята спокойно стоят коне, по един склон се открояват вече посивели от времето тютюневи сушилни, по-нататък — други. Ранна пролет, наближава и сезонът на дербито, червени пъпки се разпукват в цвят. Прекосиха река Кентъки, тинеста и искряща. Насред полето, оттатък моста една-едничка иглика помаха — припламнала красота — и се скри. Колко ли пъти бе минавала по този път и вятърът развяваше косите й, а река Охайо я примамваше с обещания и бързотечната си, полюшваща се красота? Остави джина, забрави и пътуванията по обрулените от ветровете пътища, купи туристическата агенция и разгърна бизнеса, промени живота си. Но сега внезапно я осени прозрение — ясно като студена, невиждана допреди светлина — никога не престана да бяга. До Сан Хуан и Банкок, до Лондон и Аляска. Към прегръдките на Хауард и останалите, стигна чак до Сам, та до този миг.

— Не мога да те загубя, Бри — рече тя. — Не разбирам как приемаш всичко толкова спокойно, а аз имам чувството, че съм се блъснала в стена. — Спомни си, че предния ден Дейвид каза същото, докато стоеше на алеята и се опитваше да обясни защо е довел малката Роузмари у дома. Какво ли му се е случило в Питсбърг, та да го промени толкова?

— Спокойна съм — отговори Бри, — защото няма да ме загубиш.

— Добре. Радвам се, че си толкова уверена. Иначе няма да го понеса.

Изминаха няколко километра в мълчание.

— Помниш ли онзи разнебитен стар диван, дето имах? — попита най-сетне Бри.

— Смътно — избърса очи Нора. — Какво за него?

Една, после втора тютюнева сушилня и необятна зеленина.

— Открай време много си го харесвах, дивана де. И един ден, беше от най-мрачните ми периоди, светлината огряваше стаята някак различно, дали заради снега или нещо друго, и си дадох сметка, че диванът ми е съвършено разнебитен и го крепи единствено прахолякът по него. Осъзнах, че трябва да променя нещо. — Бри я погледна усмихната. — И дойдох да работя за теб.

— Мрачен период ли? — повтори Нора. — Винаги съм си мислела, че животът ти е блестящ. Поне в сравнение с моя. Не знаех, че си имала мрачни периоди, Бри. Какво стана?

— Няма значение. Стара история. Но снощи и аз не мигнах. И аз имам същото чувство: нещо става. Странно, как в миг всичко ти се струва различно. Тази сутрин се улових, че съм се вторачила в светлината от кухненския прозорец. Бе очертал издължен правоъгълник на пода, а сенките на младите листенца трептяха в него и ваеха какви ли не шарки. Тъй простичко и тъй красиво нещо.

Нора се загледа в профила на Бри и си спомни каква беше — безгрижна, предизвикателна, уверена в своята дързост, застанала на стъпалата на административната сграда. Къде отиде онова младо момиче? Как се превърна в тази жена, толкова елегантна и решителна, толкова непоколебима и толкова самотна?

— О, Бри — промълви най-сетне Нора.

— Това не е смъртна присъда — заговори Бри, този път отривисто, сериозно и решително, като че ли докладва очаквани постъпления. — По-скоро е предупредителен вик. Попрочетох едно-друго и шансовете ми наистина са много добри. А тази сутрин си мислех, че ако няма група за подкрепа на жени като мен, аз ще основа.

— Напълно в твой стил — усмихна се Нора. — Това е най-насърчителното от всичко, което изрече. — Помълчаха няколко минути, после Нора додаде: — Но ти не си ми казвала. Преди толкова години, когато си била нещастна. Не ми каза.

— Така е — рече Бри. — Ето, сега ти казвам.

Нора сложи ръка на коляното на Бри и усети топлината на сестра си и колко е слаба.

— Как да ти помогна?

— Просто продължавай все така, ден след ден. В молитвения списък на църквата съм, това помага.

Нора погледна сестра си — къса, изящна коса, изострен профил — и не знаеше как да реагира. Преди около година Бри започна да посещава една малка Епископална църква близо до дома й. Веднъж и Нора отиде, но заради сложните ритуални коленичения и ставания, молитви и мълчание се почувства глупаво, не на място. Седеше и крадешком оглеждаше останалите, насядали по пейките, и се чудеше какво ли изпитват те, какво ги е накарало да станат и да дойдат на църква в такава прекрасна неделна утрин. Не съзря никакво тайнство, видя само ясна светлина и неколцина уморени, изпълнени с надежда, изпълнителни хора. Повече не отиде, но сега неочаквано изпита дълбока благодарност за утехата, която сестра й намира там, каквато и да е тя, за всичко, което Бри намира в онази тиха църква, макар самата тя да не го почувства.

Край тях светът прелиташе — трева, дървета, небе. После зачестиха сгради. Влязоха в Луисвил и Бри се вля в потока от коли по магистрала 71, в лентата за бързо движение, почерняла от фучащи автомобили. Паркингът на полицейското управление бе почти пълен и вяло проблясваше на обедното слънце. Слязоха от колата, захлопнаха вратите и ехото откликна, минаха по бетонен тротоар, ограден от дребни оклюмали храсти, и през въртяща се врата се озоваха в сумрачно, осветено от разсеяна светлина помещение.

Пол седеше на пейка в дъното, приведен, опрял лакти на колене, отпуснал ръце. Сърцето на Нора се сви. Подмина бюрото на дежурния и полицаите и се устреми сред гъстия морскозелен въздух към сина си. Беше горещо. Под шумоизолиращите плочи на тавана, целите в петна, едва доловимо се въртеше вентилатор. Седна на пейката до Пол. Не се бе къпал, косата му бе сплъстена и мазна и сред мириса на пот и мръсни дрехи я лъхна мирис на цигари. Парливи, остри миризми, мирис на мъж. Пръстите му бяха загрубели, с мазоли от китарата. Той вече имаше свой живот, свой таен живот. Изведнъж при мисълта колко самостоятелен е той, тя застина. От нея роден, да, това никога няма да се промени, но вече не е неин.

— Радвам се да те видя — тихо рече тя. — Тревожех се, Пол. Всички се притеснихме.

Той я погледна, в очите му се таеше мрачен гняв и недоверие, после внезапно се извърна и премига да прогони сълзите.

— Мириша — рече той.

— Да — съгласи се Нора. — Наистина понамирисваш.

Той огледа внимателно преддверието и задържа поглед на Бри, която бе застанала до бюрото, после върху отблясъците при всяко завъртане на вратите.

— Предполагам, късметлия съм, че не си е направил труда да дойде.

Имаше предвид Дейвид. В гласа му се таеше толкова болка. Толкова гняв.

— Идва — рече Нора, като си наложи гласът й да не трепва. — Ще пристигне всеки момент. Бри ме докара. Направо прелетя.

Искаше да го разсмее, но той само кимна.

— Тя добре ли е?

— Да — отговори Нора и се сети за разговора им в колата. — Добре е.

— Хубаво — кимна отново той. — Това е добре. Бас държа, че татко се е побъркал.

— Сто на сто.

— Ще ме пратят ли в затвора? — попита Пол.

Тя пое дъх.

— Не знам. Надявам се не. Но не знам.

Замълчаха. Бри говореше с един офицер, кимаше, жестикулираше. По-натам входната врата се превърташе и в промеждутъците светлина и тъмнина през нея се изливаха непознати навън и навътре един по един и тогава се появи Дейвид и закрачи по мозаичния под с поскърцващи черни обувки и сериозно, невъзмутимо, неразгадаемо изражение. Нора се напрегна и усети до себе си как Пол се стегна още повече. За нейно недоумение Дейвид отиде право при Пол и го сграбчи в силна, безмълвна прегръдка.

— Жив и здрав си — рече той. — Слава богу.

Тя пое дълбоко дъх, благодарна за този момент. Един ниско подстриган офицер с невероятно сини очи прекоси помещението с папка под мишница. Ръкува се с Нора, после с Дейвид. Накрая се обърна към Пол.

— Иде ми хубавичко да те напердаша — каза той без никакви официалности. — Такова умно момче си. Представа нямаш колко хлапета съм срещал през годините, дето се мислят за страшно яки и мине се не мине някое време, изпуснат парата, докато накрая току ги връхлети истинска беда. Тогава отиват задълго в затвора и установяват, че хич, ама хич не са корави. Срамота. Само че съседите ти май си мислят, че ти правят добро, и няма да повдигнат обвинение за колата. И понеже не мога да те затворя, те освобождавам под попечителството на родителите ти.

Пол кимна. Ръцете му трепереха и той ги пъхна в джобовете. И тримата наблюдаваха как офицерът откъсна лист от папката, подаде го на Дейвид и бавно се върна зад бюрото.

— Обадих се на семейство Боланд — обясни Дейвид, докато сгъваше листа и го пъхна в горния си джоб. — Реагираха като разумни хора. Можеше да е далеч по-зле, Пол. И хич не си мисли, че няма да изплатиш и последния цент по ремонта на колата. Не си въобразявай и че през следващите месеци ще си живееш като волна птичка. Никакви приятели. Никакви излизания.

Пол кимна и преглътна.

— Трябва да репетирам — обади се той. — Не мога просто така да зарежа квартета.

— Не — отсече Дейвид. — Не може да откраднеш кола на съседи, не може да очакваш животът да продължи постарому, това не може.

Нора усети колко напрегнат и гневен е Пол до нея. Стига!, улови се да си казва тя, като забеляза по челюстта на Дейвид да потрепва мускулче. Престанете, и двамата. Стига!

— Добре — рече Пол. — Тогава няма да се прибера. По-скоро ще ида в затвора.

— Е, това лесно ще го уредя — отвърна Дейвид със застрашително леден глас.

— Давай — продължи Пол. — Уреди го. Защото аз съм музикант. И то добър. И по-скоро ще спя на улицата, отколкото да зарежа музиката. По дяволите, по-добре да бях умрял.

Миг тишина, едно сърце изтуптя. Дейвид не отговори и Пол присви очи.

— Сестра ми не знае каква късметлийка е — рече той.

Както бе застинала, Нора усети думите му да я прерязват като ледени остриета — смразяваща, огнена, пронизваща скръб. Преди да осъзнае какво прави, зашлеви Пол през лицето. Усети грубо наболата му брада по дланта си — той вече е мъж, не момче, а тя го удари. Той се обърна, потресен, а по бузата му изби червенина.

— Пол — поде Дейвид, — не влошавай нещата още повече. Не изричай неща, за които ще съжаляваш цял живот.

Ръката на Нора още смъдеше, кръвта й бушуваше.

— Да вървим у дома — рече тя. — Ще уредим всичко вкъщи.

— Не знам. Една нощ в затвора може и да му дойде добре.

— Едно дете загубих — извърна се тя към Дейвид. — Няма да загубя и второ.

Сега Дейвид изглеждаше стъписан, сякаш Нора зашлеви и него. Вентилаторът на тавана прищракваше, вратата се въртеше с глухо, ритмично похлопване.

— Добре — рече Дейвид. — Може би така е най-добре. Може би с право не ме имаш за нищо. Ей богу, съжалявам за всичко, което съм сторил и с което не съм оправдал очакванията ви.

— Дейвид! — намеси се Нора, но той се обърна и не откликна. Видя го как прекосява помещението и влиза във въртящата се врата. Навън го зърна за миг — мъж на средна възраст с черно сако, един от тълпата — после изчезна. Вентилаторът на тавана прищракваше сред миризма на потна плът, пържени картофки и препарат за миене.

— Не исках… — поде Пол.

Нора вдигна ръка.

— Недей. Моля те. Повече нищо не казвай.

Бри, спокойна и делова, ги отведе до колата. Отвориха прозорците, защото от Пол лъхаше неприятна миризма, и Бри подкара, хванала стабилно волана с тънките си пръсти. Нора се умисли и се отнесе нанякъде, и едва след близо половин час осъзна, че не се движат по магистралата, а бавничко пътуват по тесни шосета сред трептящата пролет. Поля, раззеленяващ се овес прелитаха покрай прозорците и клони с току-що разпукнали се пъпки.

— Накъде си тръгнала? — попита Нора.

— На малко приключение — отговори Бри. — Ще видиш.

Нора се стараеше да не поглежда ръцете на Бри, толкова слаби, че вените й личаха. Хвърли поглед към Пол в огледалото за обратно виждане. Той седеше бледен и унил, скръстил ръце, отпуснат, явно бесен и изтерзан. Сбърка, като се нахвърли така срещу Дейвид и зашлеви Пол, само влоши нещата. Гневните му очи срещнаха нейните в огледалото и тя си припомни как притискаше меката си пухкава детска ръчичка към бузата й, как смехът му огласяше къщата. Онова дете бе съвършено друго момче. Къде ли изчезна то?

— Какво приключение? — попита Пол.

— Ами всъщност ще ми се да намеря абатството Гетсемани.

— Защо? — попита Нора. — Наблизо ли е?

Бри кимна.

— Би трябвало. Открай време искам да го видя и на идване си дадох сметка, че трябва да е някъде наблизо. Рекох си: Защо пък не? Денят е прекрасен.

Наистина бе прекрасен — небето, ясносиньо, избледняваше към хоризонта, дърветата, трепетни и жизнени, се поклащаха на лекия ветрец. Още десетина минути пътуваха по тесни шосета, после Бри отби встрани и затършува под седалката.

— Май не съм взела карта — каза тя и се изправи на седалката.

— Ти никога не носиш карта — рече Нора и в същия момент осъзна, че Бри открай време си е такава. Но това едва ли има значение. Двамата с Дейвид започнаха пътя си с всевъзможни карти, а виж докъде стигнаха.

Бри бе спряла край две скромни, бели фермерски къщи, с плътно затворени врати, и наоколо не се виждаше никой, но по далечните склонове дървените тютюневи сушилни, обветрени до сребристо, зееха отворени. Беше време за садене. В далечината пъплеха трактори по наскоро изорани ниви и след тях се нижеха хора, които се свеждаха да поставят яркозеления разсад в черната земя. Надолу по пътя, в другия край на полето, се виждаше малка бяла църква под сянката на стари чинари, оградена от ивица пурпурни теменуги. Встрани от църквата имаше гробище, а старите надгробни плочи се бяха килнали зад ограда от ковано желязо. Толкова приличаше на мястото, където бе погребана дъщеря й, че Нора притаи дъх при спомена за онзи отдавнашен мартенски ден, мократа трева под краката й, ниско надвесените облаци и Дейвид, смълчан и отнесен нанякъде, до нея. Пепел при пепелта, прах при прахта и познатият й свят се преобърна под краката им.

— Да идем до църквата — рече тя. — Някой там може да знае.

Поеха по пътя и при църквата двете с Бри слязоха от колата, с чувството на градски жени, на които мястото им никак, ама никак не е тук, в бизнес костюмите си. Денят бе притихнал, почти горещ, слънцето трептеше сред листата. Тревата край жълтите обувки на Бри бе тъмнозелена и тучна. Нора сложи ръка на слабичкото рамо на Бри и усети меката и същевременно грапавичка жълта ленена тъкан.

— Ще си съсипеш обувките — каза тя.

Бри погледна в краката си, кимна и изу обувките.

— Ще попитам в къщичката на свещеника — рече тя. — Предната врата е отворена.

— Върви — отвърна Нора. — Ние ще почакаме тук.

Бри се поспря да вземе обувките и си запроправя път сред избуялата зелена трева, а бледите й крака, обутите й в чорапи ходила напомняха за нещо момичешко и уязвимо. Жълтите обувки се поклащаха в ръката й. Внезапно Нора си я спомни как тичаше в полето зад родната им къща, а смехът й се носеше сред окъпания в слънце ден. Дано оздравееш, помисли си тя, докато я гледаше. Милата ми сестричка, дано оздравееш.

— Ще се поразходя — обърна се тя към Пол, който бе все така отпуснат на задната седалка. Остави го да си седи и тръгна по чакълестата пътека към гробището. Желязната портичка се отвори лесно и Нора започна да обикаля сред сивите и протрити надгробни камъни. Не бе ходила на гробището във фермата на Бентли от години. Погледна назад към Пол. Той слезе от колата и се протегна, скрил очи зад тъмни слънчеви очила.

Вратата на църквата бе червена. Нора я докосна и тя тихичко се полюшна и се отвори. В храма бе сумрачно и хладно, а изписаните прозорци грееха с образи като скъпоценни камъни на светци и библейски сцени, гълъби и пламъци. Нора се сети за спалнята на Сам и бушуващите в нея багри, а колко спокойно е тук сред стабилните, непоклатими цветове, които изпълват въздуха. Книга за посетители лежеше отворена и тя се подписа с равен почерк, като си спомни бившата монахиня, която я научи да пише ръкописно. Не бързаше. Може би просто тишината я подтикна да пристъпи по безлюдната пътека в средата — тишина, усещане за покой и пустота, светлината пада през стъклописа по прозорците, мирис на прах. Нора закрачи сред светлината: червена, тъмносиня, златиста.

Пейките миришеха на лак за дърво. Приседна. На пода имаше сини, тапицирани с кадифе столчета да коленичиш, малко прашни. Сети се за стария диван на Бри и изведнъж от паметта й изплуваха жените от вечерния кръжок преди години, жените, които дойдоха у дома й с подаръци за Пол. Спомни си как веднъж им помогна да изчистят църквата, как лъснаха пейките, седнали на парцали и се приплъзваха по дългите гладки дъски по дупе. Така е по-тежко, шегуваха се те и смехът им изпълваше храма. В скръбта си Нора им обърна гръб и повече не отиде при тях, но сега й хрумна, че и те са страдали, че и те са губили любими, преживявали са болести, изневерявали са и на себе си, и на други. Нора не искаше да е като тях, нито й трябваше утехата им и се отдръпна. При спомена очите й се насълзиха. Колко е глупаво — та откакто загуби дъщеря си, бяха минали близо двайсет години. Няма причина скръбта й да блика като прясна изворна вода.

Това е лудост. Плачеше безутешно. Бе тичала толкова бързо, толкова надалеч, само и само да избегне този момент и въпреки всичко то още се случваше: непозната спи на разгъваемата кушетка и сънува, понесла в себе си неразгадаем нов живот като дълбока тайна, а Дейвид сви рамене и си тръгна. Ще се прибере у дома, сигурна е, и ще види, че си е отишъл може би с един куфар, без да вземе нищо друго. Затова плачеше и за Пол, за яростта и чувството, че не знае къде е в очите му. За дъщеря си, която така и не зърна. За слабите ръце на Бри. За милионите начини, по които любовта им ги е подвела, а и те й изневериха. Сякаш скръбта има физически измерения. Нора плачеше и единственото, което съзнаваше, бе някакво облекчение, познато й от детинство. Рида, докато всичко я заболя и остана без дъх, изчерпана.

По голите мертеци гнездяха птички, врабчета. Като се съвзе, бавно осъзна, че дочува нежните им звуци, пърхането на крилете им. Бе коленичила, подпряла ръце на гърба на пейката пред себе си. Светлината все така се стелеше през прозорците на коси снопове и се събираше в езера на пода. Объркана, Нора изправи глава и изтри сълзите от лицето си. Няколко сиви перца лежаха на настланите с плочи стъпала към олтара. Вдигна глава и зърна едно врабче леко да маха с крила над нея, мъничка сянка сред по-големите. През годините хиляди са сядали тук със своите тайни и мечти, и мрачни, и светли. Чудеше се дали необузданата им скръб, подобно нейната, е намерила утеха. Не разбираше как, но това място я изпълни с дълбок покой.

Когато излезе, премига на слънцето, а Пол седеше на камък пред оградата от ковано желязо.

В далечината Бри крачеше през тревата и обувките й се полюшваха.

Той кимна към пръснатите из гробището плочи.

— Съжалявам за онова, което казах. Не го мислех. Опитах се да ядосам татко, та и аз да си излея гнева.

— Повече да не си го повторил — каза Нора. — Никога не казвай, че не си струва да живееш. Никога, никога не искам да чувам това отново. Дори не си го и помисляй.

— Няма. Наистина съжалявам.

— Знам, че си ядосан — рече Нора. — Имаш право да живееш, както решиш. Но и баща ти е прав. Ще има определени условия. Нарушиш ли ги, ще разчиташ само на себе си.

Изрече всичко това, без да го погледне и когато се обърна, се стъписа, като видя колко изтерзано е лицето му, а по бузите му се стичаха сълзи. В края на краищата момченцето от едно време не бе изчезнало безвъзвратно. Прегърна го с цялата си любов. Толкова е пораснал — главата й едва стига до гърдите му.

— Чуй ме, обичам те — рече тя във вмирисаната му риза. — Толкова се радвам, че сме пак заедно. А ти наистина, ама наистина вониш — добави тя през смях и той се засмя с нея.

Прикри очи от слънцето с ръка и погледна през полето към Бри, която приближаваше.

— Не е далеч — подвикна Бри. — Малко по-надолу по пътя. Една жена каза, че няма как да го пропуснем.

Качиха се в колата и отново поеха по тесния път, сред стелещите се хълмове. След няколко километра съзряха бели сгради пред кипарисови дървета. И изведнъж пред тях се разкри абатството Гетсемани — величествено, внушително и смирено сред зелените хълмове. Бри спря на паркинг под редица шумолящи дървета. Когато слязоха, зазвънтяха камбани, които зовяха монасите за молитва. Стояха и слушаха как ясният звук стихва сред кристалния въздух. Наблизо пасяха крави, а над тях лениво се носеха облаци.

— Красиво е — рече Бри. — Знаеш ли, навремето тук е живял Томас Мертън? Заминал за Тибет да се срещне с Далай Лама. Обичам да си представям този миг. Обичам да си представям и монасите в абатството, как вършат едно и също, едно и също всеки божи ден.

Пол бе свалил слънчевите си очила. Тъмните му очи бяха ясни. Бръкна в джоба си и посипа няколко камъчета върху капака на мотора.

— Помниш ли ги? — попита той, когато Нора взе едно и опипа гладкото бяло кръгче с дупка в средата. — Криноиди. От морски лилии. Татко ми разказа за тях в деня, когато си счупих ръката. Поразходих се, докато беше в църквата. Наоколо е пълно с тях.

— Бях забравила — бавно рече Нора, но в миг ясно си спомни: огърлицата, която Пол й направи, а тя примря от страх, че ще се заплете в нея и ще се задуши. Камбанният звън заглъхна сред кристалния ден. Колкото копче за риза, фосилът бе лек и топъл в ръката й. Спомни си как Дейвид взе Пол на ръце и го отведе от празненството да намести счупената му ръка. Колко упорито работи Дейвид, за да бъдат всички добре, всичко да бъде наред, и въпреки това открай време бе толкова трудно, за всички тях, сякаш плуваха в плиткото море, покривало някога тези земи.

1988

I

Юли 1988 година

Дейвид Хенри седеше в кабинета си на горния етаж. През помътнелия с годините и поизметнал се прозорец улицата изглеждаше поизкривена, потрепваше и се полюшваше. Загледа се в една катеричка, която си намери някакво орехче и се покатери по чинара, притиснал листа към стъклото. Роузмари бе коленичила край верандата и дългата й коса се полюшваше при всяко навеждане, докато садеше луковици и едногодишни цветя в разкопаните лехи. Градината бе неузнаваема — донесе жълти кремове от дворовете на свои приятели, засади лен край гаража, където той цъфтеше с безчет бледосини цветчета като воал. Джак седеше до нея и си играеше с камионче. Беше здраво момченце, вече на пет години, весело и добродушно, с тъмнокафяви очи и руса коса с червеникав оттенък. Но и не отстъпваше лесно. Вечер, когато Дейвид го гледаше, докато Роузмари бе на работа, Джак държеше да прави всичко сам. Аз съм голям, заявяваше той по няколко пъти на ден, наперен и важен.

Дейвид го оставяше да си играе с каквото поиска, стига да е безопасно и в границите на разумното. Истината е, че обичаше да наблюдава момченцето. Обичаше да му чете приказки, да усеща тежестта и топлината му, положило главица на рамото му, унасяйки се в дрямка. Обичаше да държи малката му, доверчива ръчичка, когато тръгнеха по тротоара към магазина. Измъчваше го мисълта, че спомените му за Пол на тази възраст са откъслечни и мимолетни. Разбира се, тогава градеше кариера, беше зает в клиниката, а и с фотографията, но всъщност гузната му съвест го държеше настрана. Сега неведомите пътища на живота му се открояваха болезнено ясно. Подаде дъщеря си на Каролайн Гил и тайната му пусна корени, разрасна се и разцъфна в семейството му. Години наред се прибираше и гледаше как Нора приготвя питиета или си връзва престилка, с мисълта колко е красива и как той почти не я познава.

Така и не можа да й каже истината, защото знаеше, че ще я загуби завинаги — а вероятно и Пол, — ако го стори. Затова и се отдаде изцяло на работата си и на онези занимания, които му позволяваха да контролира живота си, и успя. Но за съжаление от детството на Пол помнеше само няколко кратки, отделни моменти, ясни като снимка — Пол, заспал на дивана с увиснала във въздуха ръчичка и рошава черна косица. Пол, застанал на сърф, крещи от страх и удоволствие, а вълните обливат коленете му. Пол, седнал на малката масичка в стаята за игра и съвършено сериозно оцветява, толкова погълнат от заниманието си, че не забелязва Дейвид, който е застанал на прага и го наблюдава. Пол замята въдица сред тихите води, нетрепващ, затаил дъх, докато чакат в здрача рибата да клъвне.

Откъслечни спомени, чак болезнено красиви. После дойде пубертетът и Пол се затвори в себе си, повече и от Нора, и цялата къща се тресеше от неговата музика и гняв.

Дейвид почука на прозореца и помаха на Джак и на Роузмари. Купи тази къща близнак набързо — хвърли й един поглед и отиде да си опакова нещата, докато Нора бе на работа. Къщата бе стара, на два етажа, разделена кажи-речи точно наполовина с тънки преградни стени, които разделяха просторните някога стаи. Дори широкото и елегантно стълбище бе оградено на две. Дейвид се настани в по-голямата част на къщата и даде ключовете от другата на Роузмари и през последните шест години живееха врата до врата, разделяни от тънки стени, но се виждаха всеки ден. Роузмари се опита да му плаща наем от време на време, но Дейвид не прие и й каза да продължи образованието си, да вземе диплома, пък по-нататък ще се изплати. Съзнаваше, че не го прави от едното човеколюбие, но и сам не можеше да си обясни защо момичето е толкова важно за него. Аз запълвам празнотата, след като си дал дъщеря си, каза му тя веднъж. Тогава той кимна, обмисли го, но и това не бе точно така. Беше нещо повече, предполагаше той, това, че Роузмари знае тайната му. Бе излял историята си пред нея на един дъх — за пръв и последен път в живота си, — а тя го бе изслушала, без да го съди. Това му даде някаква свобода, с Роузмари можеше да бъде наистина себе си, защото тя изслуша какво е сторил и не му обърна гръб, дори никому не каза. Странно, но с годините Роузмари и Пол се сближиха — в началото неохотно, но постепенно приятелството им прерасна в безкраен спор за значимите и за двамата неща — политика, музика, социална справедливост — спорове, които започваха на вечеря при редките посещения на Пол и продължаваха до късно през нощта.

Понякога Дейвид си мислеше, че това е начинът на Пол да се държи на разстояние от него — хем е в къщата, хем не му се налага да говори за лични неща. От време на време Дейвид подемаше по-интимна тема, но Пол начаса решаваше, че трябва да си върви, избутваше назад стола си и се прозяваше, внезапно налегнат от умора.

Сега Роузмари вдигна поглед и като отмести малък кичур коса от бузата си, му помаха. Дейвид подреди папките си и прекоси тясното антре. Пътьом мина покрай вратата към стаята на Джак. Предполагаше се, че при разделянето на къщата са я зазидали, но една вечер, съвсем спонтанно, Дейвид натисна дръжката и се оказа, че не са. Сега тихичко отвори вратата. Роузмари боядиса стените в стаята на Джак в светлосиньо, а креватчето и шкафчето, които намери захвърлени на тротоара, в снежнобяло. Цяла поредица Scherenschnitte — сложни изрезки от хартия на майки с деца, заиграли се в сянката на дървета малчугани — деликатни и изпълнени с движение, монтирани на тъмносин фон, бяха окачени в рамки на стената в дъното. Преди година Роузмари направи изложба с тях и за нейна изненада, една след друга заваляха поръчки. Нощем тя често сядаше под ярката лампа и изрязваше една след друга сцени, всяка различна от останалите. Не можеше да обещае на хората какво ще направи, отказваше да се обвърже с определени образи. Просто всичко вече си е там, обясняваше тя, скрито в хартията и движенията на ръцете й, и затова два пъти едно и също няма как да се получи.

Дейвид стана и се заслуша в звуците на къщата — едва доловимо прокапва вода, старият хладилник бръмчи. Осезаем мирис на парфюм и бебешка пудра, на стола в ъгъла е сгъната детска престилка. Вдъхна мириса й, мириса на Джак, после затвори рязко вратата и продължи по тясното антре. Така и не каза на Роузмари, че тази врата не е зазидана, но и никога не прекрачи прага й. За него беше въпрос на чест, че въпреки скандала, нито веднъж не се възползва от нея, нито веднъж не посегна на личния й живот.

Но и му харесваше мисълта, че вратата е там.

Имаше още работа по книжата, но слезе долу. Маратонките, с които тичаше, бяха на задната веранда. Обу ги, завърза здраво връзките, заобиколи къщата и излезе в предния двор. Джак стоеше до дървените решетки за увивни растения и дърпаше цветчета от розите. Дейвид клекна и като го притегли към себе си, усети колко е натежал и как равномерно диша. Джак се роди през септември, привечер, тъкмо бе започнало да се здрачава. Дейвид закара Роузмари до болницата и през първите шест часа с контракции седя до нея, играха шах, носи й натрошен лед. За разлика от Нора, Роузмари не искаше да роди по естествен начин и при първа възможност й направиха епидурална упойка, а когато контракциите понамаляха, й включиха система да ускорят раждането. Дейвид държа ръката й, докато контракциите се засилят, но когато я отведоха в родилното, остана да изчака отвън. Това бе нещо лично, той нямаше място там. И все пак след Роузмари пръв гушна Джак и обикна детето като свое.

— Миришеш странно — бутна го Джак по гърдите.

— Защото съм със старата си вмирисана риза — отвърна Дейвид.

— Да тичаш ли отиваш? — попита Роузмари. Приседна на пети и отупа пръстта от ръцете си. Напоследък отслабна, стана почти кожа и кости и той се тревожеше, че се преуморява — и работа, и училище. Избърса капчиците пот от челото си, оставяйки ивичка от пръст.

— Да. Вече не мога да гледам онези застрахователни книжа.

— Мислех, че си наел някого.

— Наех. Мисля, че ще свърши добра работа, но може да започне чак следващата седмица.

Роузмари кимна умислена. Бледите й мигли уловиха слънчевата светлина. Беше млада, едва на двайсет и две, но упорита и целеустремена, и се държеше с увереността на далеч по-възрастна жена.

— Довечера на училище ли си? — попита той и тя кимна.

— За последен път. Дванайсети юли.

— Да. Бях забравил.

— Беше зает.

Той кимна със смътно чувство на вина, притеснен от датата. Дванайсети юли — да не повярва човек как лети времето. След като Джак се роди, Роузмари се върна в училище през същия онзи сумрачен януари, когато той напусна работа, защото върнаха от вратата един негов пациент от двайсет години, понеже нямал здравна застраховка. Отвори частна практика и приемаше всички, със или без осигуровка. Парите вече не го интересуваха. Пол завърши колежа, отдавна изплати собствените си дългове, можеше да прави каквото му е по сърце. Сега, както едно време, понякога му плащаха с продукти или срещу работа в градината, кой с каквото може. Представяше си, че ще продължи така още някое и друго десетилетие — ще приема всеки ден пациенти, но все по-малко, докато физическият му живот се стесни до тази къща, тази градина, излизанията до бакалина и бръснаря. Нора може и още да лети по цял свят като водно конче, но такъв живот не е за него. Той пуска корени и те прорастват надълбоко.

— Довечера е последният ми изпит по химия — смъкна ръкавиците си Роузмари — и после, шапка на тояга, край. — Сред орловия нокът жужаха пчели. — Трябва да ти кажа нещо — каза тя и като придърпа късите си панталонки, седна на топлите бетонни стъпала до него.

— Май е сериозно.

Тя кимна.

— Сериозно е. Вчера ми предложиха работа. Добра е.

— Тук ли?

Тя усмихната поклати глава и помаха на Джак, който се опита да направи странично колело, но се просна на тревата.

— Там е работата. В Харисбърг е.

— Близо до майка ти — рече той със свито сърце. Знаеше, че търси работа, и се надяваше да остане наблизо. Но още откакто се нанесоха тук, съзнаваше, че може и да се премести. Преди две години, когато почина баща й, Роузмари се помири с майка си и с по-голямата си сестра и те с нетърпение я чакаха да се прибере и да отгледа Джак край тях.

— Да. Работата е идеална, четири дни в седмицата по десет часа. И ще ми плащат да продължа училище. Мога да продължа да уча. Мога да продължа да уча за терапевт. Но най-вече ще имам повече време за Джак.

— А и помощ — додаде той. — Майка ти ще ти помага. И сестра ти.

— Да. Ще е чудесно. А пък аз, колкото и да обичам Кентъки, така и не се почувствах тук у дома си, изобщо.

Той кимна, радваше се за нея, но не смееше да заговори. Понякога, чисто теоретично, си представяше какво ли би било да живее сам в къщата — ще срути някои стени, за да се отвори пространство и къщата близнак постепенно ще се превърне в изисканата еднофамилна къща, каквато е била навремето. Но всички тези образи бяха свързани с пространството и въздуха и бързо-бързо избледняваха пред радостта да чуе стъпките и плавните й движения в съседната стая, да се събуди посред нощ от плача на Джак в далечината.

Очите му се насълзиха. Засмя се.

— Е — свали той очилата си. — Предполагам, все някога това трябваше да се случи. Поздравления, то се знае.

— Ще ти идваме на гости — каза тя. — И ти ще ни гостуваш.

— Разбира се — отвърна той. — Сигурен съм, че честичко ще се виждаме.

— Ще се виждаме. — Тя сложи ръка на коляното му. — Знам, че никога не отваряме дума за това. Дори всъщност не знам как да започна. Но за мен… колко ми помогна… толкова съм ти благодарна. И ще ти бъда благодарна цял живот.

— Обвинявали са ме, че отдавам всичките си сили да спасявам хората — рече той.

Тя поклати глава.

— На теб дължа живота си и то не само физически.

— Е, ако е така, радвам се. Ей богу, на други причиних доста тегоби. За Нора като че ли така и не направих нищо добро.

Помежду им настана тишина, нарушавана единствено от бръмченето на косачка в далечината.

— Трябва да й кажеш — тихо рече Роузмари. — И на Пол. Наистина, трябва да им кажеш. — Джак бе клекнал на пътеката и правеше купчинки от чакъл, като оставяше камъчетата да се процедят и изтърколят между пръстите му. — Не е моя работа да казвам каквото и да е, знам. Но Нора трябва да знае за Фиби. Не е честно да не знае. Не е честно и да я оставяш да си мисли разни неща за нас през цялото това време.

— Аз й казах истината. Че сме приятели.

— Да. Така е. Но тя как да повярва?

— Това е истината — сви рамене Дейвид.

— Не цялата. Дейвид, между нас има някаква странна връзка, между теб и мен, заради Фиби. Защото аз знам тайната. Работата е там, че преди ми харесваше да се чувствам специална, защото знам нещо, което никой друг не знае. То е един вид власт, да знаеш нечия тайна, не е ли така? Но вече някак ми тежи, че я знам. Всъщност това не е моя тайна, нали?

— Не, не е. — Дейвид взе шепа пръст и я стри между пръстите си. Замисли се за писмата на Каролайн, които внимателно изгори, когато се пренесе в тази къща. — Предполагам, не е.

— Тогава? Нали разбираш? Ще го направиш, нали? Имам предвид, ще й кажеш.

— Не знам, Роузмари. Това не мога да ти обещая.

Поседяха смълчани на слънцето, загледани в Джак, който отново се опита да направи странично колело на тревата. Джак бе рус, пъргав, по рождение атлетичен и обичаше да търчи и да се катери на воля. След Западна Вирджиния Дейвид се отърси от скръбта и загубата, които бе таил през всичките години. Когато Джун почина, той нямаше как да изрече какво е загубил, нямаше как да продължи напред. Навремето се смяташе за непристойно дори да се говори за мъртвите, така че не я и споменаваха. Оставиха цялата си скръб да кърви. Тъй или инак, като се върна там, успя да уталожи мъката си. В Лексингтън се прибра изтощен, вярно, но също и спокоен, уверен. След толкова години най-сетне намери сили да даде на Нора свободата да промени живота си.

* * *

Когато Джак се роди, Дейвид му откри сметка на името на Роузмари и друга — за Фиби, на името на Каролайн. Беше съвсем просто — открай време имаше номера на социалната осигуровка на Каролайн, както и адреса й. За по-малко от седмица един частен детектив откри, че Каролайн и Фиби живеят в Питсбърг, във висока, тясна къща край шосето. Дейвид отиде дотам и паркира на улицата с намерение да изкачи стъпалата и да почука на вратата. Искаше да каже на Нора какво се е случило, а не можеше да го стори, без да й каже къде е Фиби. Нора ще иска да види дъщеря им, беше сигурен в това, така че нямаше да промени само своя живот или само живота на Нора, или на Пол. Дойде, за да каже на Каролайн какво се надява да може да направи.

Дали това бе редно? Не знаеше. Седеше в колата. Беше по здрач и светлините от фаровете на автомобилите проблясваха по листата на чинара. Фиби е отраснала тук и познава улицата толкова добре, че не би могла да си представи света без нея. Повдигнатият от коренището на дърво тротоар, пътният знак за повишено внимание, който леко се поклаща на вятъра, устремените автомобили — всичко това за дъщеря му означава у дома. Покрай него мина двойка, с бебешка количка и тогава в хола в къщата на Каролайн светна. Дейвид слезе от колата и застана на автобусната спирка, опитвайки се да не привлича внимание, загледан отвъд смрачаващата се морава в прозореца. Вътре, в очертания от светлината квадрат, Каролайн заразтребва — събра вестници, сгъна одеяло. Беше с кухненска престилка. Движенията й бяха сръчни и съсредоточени. Застана и се протегна, погледна през рамо и заговори.

И тогава Дейвид я видя, нея, Фиби, своята дъщеря. Беше в трапезарията и слагаше масата. Имаше същата тъмна коса и същия профил като Пол и за миг, докато тя се извърна за солницата, имаше чувството, че наблюдава сина си. Пристъпи, но Фиби се скри от погледа му, след което се появи отново с три чинии. Беше нисичка и набита, с рядка коса, прибрана назад с шнолички, носеше очила. Въпреки това за Дейвид приликата бе очевидна — ето я усмивката на Пол, неговия нос, вглъбеното му изражение на лицето на Фиби, когато сложи ръце на кръста и огледа масата. Каролайн влезе в стаята и застана до нея, после я прегърна с много обич през раменете и двете се засмяха.

Беше съвсем тъмно. Дейвид стоеше като хипнотизиран, доволен, че няма много минувачи. По тротоара подетите от вятъра листа се надбягваха и той загърна по-плътно сакото си. Припомни си как се чувстваше в нощта на раждането й, сякаш наблюдаваше отстрани собствения си живот. Осъзна, че не може да контролира ситуацията — той не е част от нея, сякаш изобщо не съществува. През всички тези години за него Фиби бе невидима — някаква абстракция, не реално момиче. А ето я — подрежда чаши за вода на масата, Фиби вдигна поглед и някакъв мъж с щръкнала черна коса влезе и каза нещо, което я разсмя. После седнаха на трапезата, тримата, и започнаха да вечерят.

Дейвид се върна при колата. Представи си как Нора стои до него в тъмнината, загледана в дъщеря им, която живее собствения си живот, без дори да подозира за тяхното съществуване. Причини на Нора мъка, измамата му й донесе страдания, които той нито можеше да си представи, нито бе имал намерение да й навлече. Но това можеше да й спести. Можеше просто да запали колата и да не разравя миналото. И в края на краищата така и стори и цяла нощ кара през равнинната шир на Охайо.

* * *

— Не разбирам — Роузмари го гледаше в очите. — Защо не можеш да обещаеш? Така е редно да постъпиш.

— Ще донесе много скръб.

— Не можеш да знаеш какво ще стане, докато не го направиш.

— Но мога много точно да предположа.

— Дейвид, обещай ми, че поне ще помислиш.

— Не минава и ден, без да мисля за това.

Тя разтревожено поклати глава, после се усмихна леко и натъжено.

— Е, добре. Има още нещо.

— И какво е то?

— Със Стюарт ще се женим.

— Но ти си твърде млада да се жениш — тутакси откликна той и двамата се разсмяха.

— Аз съм стара като света — отвърна тя. — Така се чувствам през половината време.

— Е — рече той, — и за това поздравления. Не че е изненада, но си е добра вест. — Замисли се за високия и атлетичен Стюарт Уелс. Здравеняк, дойде му на ум. Занимаваше се с физиотерапия на пациенти с дихателни проблеми. От години бе влюбен в Роузмари, но тя го накара да я изчака да завърши училище. — Радвам се за теб, Роузмари. Стюарт е добро момче. А и обича Джак. Има ли работа в Харисбърг за него?

— Засега не. Търси. Договорът му тук изтича в края на месеца.

— Какви са възможностите в Харисбърг?

— Е, все се намира нещо. Но аз не се притеснявам. Стюарт е чудесен.

— Не ще и дума.

— Ядосан си.

— Не. Ни най-малко. Само дето новината ме натъжи. Чувствам се тъжен и стар.

— Стар като света ли? — засмя се тя.

— О, къде-къде по-стар — засмя се и той.

Замълчаха.

— Просто така се случи — поде пак тя. — Всичко накуп през последната седмица. Не исках да говоря за работата, докато не е сигурно. А после, като получих работата, със Стюарт решихме да се оженим. Сигурно изглежда прибързано.

— Харесвам Стюарт — рече Дейвид. — С нетърпение очаквам да поздравя и него.

Тя се усмихна.

— Всъщност, чудех се дали би ме отвел до олтара.

Той на мига я погледна — бледата й кожа, щастието, което не може да сдържа, озарило усмивката й.

— За мен ще бъде чест — сериозно каза той.

— Ще се оженим тук. Без много гости, без шумотевица, само най-близки хора. След две седмици.

— Не си губиш времето.

— Няма какво да умувам. Чувствам, че всичко се подрежда. — Тя хвърли поглед към часовника си и въздъхна. — Трябва да вървя. — Стана и отупа ръце. — Хайде, Джак.

— Ако искаш, ще го наглеждам, докато се облечеш.

— Ти си моят спасител. Благодаря.

— Роузмари?

— Да?

— Нали ще ми изпращаш от време на време снимки? На Джак, как расте? На двама ви, в новия ви дом.

— То се знае. Разбира се. — Тя скръсти ръце и подритна ръба на стъпалото.

— Благодаря — простичко рече той, за кой ли път, унило, задето ей така остави собствения му живот да го подмине, отдал се на обектива и скръбта си. Другите си мислеха, че заряза фотографията заради чернокосата жена в Питсбърг и неласкавата й рецензия. Загуби популярност, казваха си хората, и се обезсърчи. Никой не би повярвал, че снимките просто престанаха да го интересуват, но това бе самата истина. Откакто ходи до мястото, където се вливаха двете реки, не докосна фотоапарата. Отказа се и от изкуството, и от занаята, от сложните и изнурителни опити да преобрази света в нещо друго, да превърне тялото в част от света и света в тяло. Случваше се да зърне своя снимка в някой учебник или закачена в някой частен офис или дом и се стъписваше от ледената им красота, от техническото им съвършенство, а понякога дори от неутолимото търсене, заложено в тяхната пустота.

— Не можеш да спреш времето — рече той. — Не можеш да уловиш светлината. Можеш само да вдигнеш лице и да я оставиш да струи. Тъй или инак, Роузмари, ще ми се да имам две-три снимки. На теб и на Джак. Да ги поглеждам от време на време. Да им се радвам.

— Ще ти изпращам с купища — обеща тя с ръка на рамото му. — Направо ще те зарина със снимки.

Той седна на стъпалата, отпуснал се на слънцето, докато тя се облече. Джак си играеше с камиончето. Трябва да й кажеш. Поклати глава. След вечерта, когато стоя и наблюдава къщата на Каролайн като някой воайор, извика един адвокат от Питсбърг и уреди онези влогове за децата. След смъртта му няма да се налага да легализират завещание. Джак и Фиби ще са осигурени, а Нора няма защо да разбира.

Роузмари се върна, ухаеща на сапун, с пола и ниски обувки. Хвана Джак за ръка и преметна тюркоазена раница през рамо. Изглеждаше тъй млада, силна, стройна, с влажна коса, съсредоточена и понамръщена. Пътьом ще остави Джак у гледачката.

— А — възкликна тя, — сред цялата суматоха за малко да забравя: Пол се обади.

Сърцето на Дейвид затуптя.

— Така ли?

— Да, сутринта. За него беше посред нощ, тъкмо се прибрал от концерт. Каза, че е в Севиля. Бил там от три месеца и се учел да свири фламенко на китара при някакъв човек — не помня кой, но звучеше като да е известен.

— Добре ли е?

— Да. Така звучеше. Не остави номер. Каза, че пак ще се обади.

Дейвид кимна, доволен, че Пол е добре. Радваше се, че се е обадил.

— Късмет на изпита — стана той.

— Благодаря. Дано го взема, независимо с колко.

Усмихна се, помаха с ръка и закрачи с Джак по тясната каменна пътека към тротоара. Дейвид я наблюдаваше как се отдалечава в опит да запамети този миг — ярката раница, подскачащата на гърба й коса, свободната ръка на Джак, протегната да докопа някое листо или пръчка — да го запомни завинаги. То се знае, напразно — с всяка нейна крачка той вече забравяше една или друга подробност. Понякога снимките му го изумяваха — току му попадаха фотографии, събрани в стари кутии и папки, уловили мигове, които не можеше да си спомни, дори когато бяха пред очите му: как се смее с хора, чиито имена е забравил, Пол с изражение, каквото Дейвид в живота си не е виждал. А какво ли ще му остане от този момент след година, след пет? Слънцето в косите на Роузмари, пръстта под ноктите й, едва доловимото ухание на сапун.

И по някакъв начин това ще е достатъчно.

Стана, протегна се и затича към парка. След около километър и половина се сети, че още нещо, освен изпита на Роузмари, не му даваше мира цяла сутрин, при това далеч по-важно от теста на Роузмари — беше дванадесети юли. Рожденият ден на Нора. Навършваше четиридесет и шест.

Не е за вярване. Продължи да тича с леки големи крачки и си спомни Нора в деня на сватбата им. Излязоха навън в мразовития слънчев ден към края на зимата и се ръкуваха с гостите на тротоара. Вятърът поде воала й и го запрати през бузата му, а от кучешкия дрян се посипаха снежинки като облак цветни листенца.

Продължи да тича, но свърна от парка и пое към стария си квартал. Роузмари е права. Нора трябва да научи. Днес ще й каже. Ще отиде в старата им къща, където Нора още живее, ще я изчака да се прибере и ще й каже, макар и представа да няма как ще реагира тя.

Разбира се, че не можеш, каза Роузмари. Такъв е животът, Дейвид. Преди години мислил ли си, че ще живееш в тази къща близнак? Дали изобщо някога би си ме представил?

Е, права е — никога не си бе представял, че ще живее така. Дойде в този град никому непознат, а сега знае до една просветващите край него улици и всяка стъпка, всеки образ са свързани със спомен. Видя как засадиха тези дървета, те израснаха пред очите му. Отмина познати къщи, в които бе влизал за питие или вечеря, на спешно повикване, където до късно нощем бе стоял в антрета и фоайета да пише рецепти, да вика линейки. Пласт след пласт от дни и образи, плътни, преплетени и скъпи единствено нему. Ако Нора или Пол минат оттук, вероятно ще видят нещо друго, но също толкова истинско.

Зави по улицата, на която живееше преди. Не бе идвал от месеци и се изненада, че колоните на верандата на къщата са се срутили, а покривът се крепи на няколко дебели мертека. Дъските на пода на верандата май са загнили, но майстори няма. Алеята за автомобили е пуста — Нора не е у дома. Закрачи напред-назад по моравата да успокои дишането си, после отиде до рододендрона, до който под една тухла все още криеха ключа. Влезе и изпи чаша вода. Въздухът в къщата е застоял. Отвори прозорец. Вятърът поде снежнобелите пердета. Бяха нови, както и хладилникът и плочките по пода. Изпи още една чаша вода. После тръгна из къщата, любопитен какво ли още се е променило. Навред дреболии: ново огледало в трапезарията, мебелите в хола са претапицирани и пренаредени.

Горе спалните си бяха като навремето, както и стаята на Пол — същинско светилище на момчешките страхове на сина му, със залепени по стените плакати на неизвестни квартети и забодени на дървената дъсчица отрязъци от билети, а стените боядисани в отвратително тъмносиньо като пещера. Пол отиде в Джилиард и макар Дейвид да му даде благословията си и да плати половината му разходи, Пол още помнеше по-далечните дни, когато Дейвид не вярваше, че талантът му ще е достатъчен да му осигури добър живот. Пол и до днес изпраща програми и рецензии заедно с картички от всеки град, в който свири, сякаш казва: Ето, виж, успях! Като че ли на самия него не му се вярва. Понякога Дейвид изминаваше стотина-двеста, че и повече километри до Синсинати или Питсбърг, Атланта или Мемфис, промъкваше се в дъното на една или друга затъмнена зала и наблюдаваше как Пол свири, привел глава над китарата, а изпод сръчните му пръсти се лее музика — език колкото тайнствен, толкова и красив, който трогваше Дейвид до сълзи. Случваше се едва да се стърпи да не закрачи по тъмната пътека и да прегърне сина си. Но, то се знае, никога не го направи, а понякога си и тръгваше незабелязано.

В спалнята им абсолютно всичко си бе на мястото, но тук никой не бе спал. Нора се бе преместила в по-малката предна спалня, където покривката на леглото бе посмачкана. Дейвид понечи да я опъне, но в последния миг дръпна ръка, сякаш това би било прекалено дръзко вмешателство. Върна се долу.

Не разбираше — беше късно следобед и Нора трябваше да си е у дома. Ако не си дойде скоро, просто ще си тръгне.

На бюрото до телефона имаше тефтерче, изписано със загадъчни бележки: да се обадя на Жан преди 8:00 да променя уговорката; Тим не е сигурен; доставката, преди 10:00. Не забравяй — Дънфрий и билети. Внимателно и елегантно откъсна страницата, сложи я насред бюрото, взе тефтерчето и го върна на масичката за закуска, седна и започна да пише.

Момиченцето ни не умря. Каролайн Гил я взе и я отгледа в друг град.

Зачеркна го.

Дадох дъщеря ни на друг.

Въздъхна и остави химикалката. Не може да го направи, не може да си представи живота си без бремето на спотаената тайна. Вече го възприемаше като своего рода покаяние. То бе саморазрушително, съзнаваше го, но това бе положението. Някои пушат, скачат от самолети, препиват и сядат зад волана без колан. А той си имаше своята тайна. Новите пердета потрепнаха и докоснаха ръката му. Далече, кранът в банята на долния етаж капеше, което го бе подлудявало с години и все се канеше да го поправи. Накъса страницата от тефтерчето на малки парченца и ги пъхна в джоба си да ги изхвърли после. След това отиде в гаража и затършува сред инструментите, които бе оставил, за френски ключ, намери го, както и резервни шайби. Вероятно ги бе купил някоя събота именно за да ги смени.

Отне му повече от час да оправи кранчетата в банята. Разглоби ги и отми наслояванията от филтрите, подмени и затегна шайбите. Месингът бе потъмнял. Лъсна го със стара четка за зъби, която намери в кутия от кафе под мивката. Когато приключи, бе вече шест и в ранната лятна вечер слънцето все още струеше през прозорците, макар и по-ниско, и хвърляше полегати лъчи по пода. Дейвид поостана в банята, изпълнен с дълбоко удовлетворение от блясъка на месинга и тишината. Телефонът в кухнята иззвъня и се чу непознат настойчив глас, който заприказва за някакви билети за Монреал, но в миг прекъсна и рече: О, да му се не знае, да бе, забравих, че си в Европа с Фредерик. И Дейвид си спомни — беше му казала, но му бе убягнало, по-скоро умишлено не му обърна внимание — че ще прекара отпуската си в Париж. Бе му казала и че срещнала някого — някакъв канадец от Квебек, който работел в огромните сгради на Ай Би Ем и говорел френски. Докато му разправяше за него, гласът й се промени, зазвуча по-меко, както никога не я бе чувал да говори. Представи си Нора с телефонната слушалка на рамо да записва данни и да вдига поглед, осъзнавайки, че вече отдавна е минало времето за вечеря. Как крачи по коридори на летища, повела групи към автобуси, ресторанти, хотели и приключения, които от начало до край, без да се поколебае, е уредила сама.

Е, поне ще се зарадва за кранчетата. И той се радваше — оправи ги внимателно, безупречно. Застана насред кухнята, разтвори широко ръце, готвейки се да довърши днешното си тичане, и отново взе жълтото тефтерче.

Оправих мивката в банята, написа той. Честит Рожден ден!

После излезе, заключи вратата и затича.

II

Нора седеше на каменна пейка в градината на Лувъра с книга в скута си и гледаше потрепващите на фона на небето сребристи листа на тополите. Край краката й в тревата се поклащаха гълъби и кълвяха, потрепвайки с пъстробагрени криле.

— Закъснява — рече тя на Бри, която бе седнала до нея, сключила дългите си крака при глезените и прелистваше списание. Бри, вече на четиридесет и четири, бе много красива — висока и стройна, с тюркоазени обеци, които леко докосваха матовата й кожа, и прошарена коса. Докато ходеше на химиотерапия, се подстрига съвсем късо, защото, както каза, нямала намерение да губи и минутка от живота си за моди. Извади късмет и го съзнаваше — откриха рака в ранен стадий и вече пет години от него нямаше и следа. Но след преживяното се промени и за важните, и за дребните неща. Смееше се повече и все по-често си вземаше по някой и друг ден отпуск. През съботите и неделите започна да работи като доброволка за изграждане на семейни домове за изпаднали в беда и докато помагаше да сглобят една къща в Източен Кентъки, се запозна със сърдечен здравеняк, който обичаше да се забавлява и бе наскоро овдовял свещеник. Казваше се Бен. Запознаха се покрай един проект във Флорида, после се срещнаха в Мексико. При последното си пътуване там, без шум и приказки, се ожениха.

— Ще дойде — вдигна тя поглед. — Нали той предложи.

— Да. Само че е влюбен. Дано не е забравил.

Денят бе горещ и сух. Нора затвори очи и се върна към края на април, когато Пол я изненада в офиса — беше се върнал за няколко часа между две концертни изяви. Все така висок и слаб, същинска върлина, той седна на ръба на бюрото й и като запрехвърля преспапието от ръка в ръка, й заразправя как възнамерява през лятото да обиколи Европа и месец и половина да прекара в Испания, където да учи при местни китаристи. Двамата с Фредерик бяха планирали да отидат във франция и щом разбра, че и тримата ще са там в един и същи ден, Пол грабна писалка от бюрото й и написа ЛУВЪР на стенния календар в офиса: пет часа, 21-ви юли: Чакай ме в градината да вечеряме заедно.

След няколко седмици отпътува за Европа и от време на време й се обаждаше от непретенциозни пансиони и малки крайбрежни хотелчета. Влюбил се в една флейтистка, времето било страхотно, а като немската бира друга нямало. Нора го изслушваше, опитвайки се да не се тревожи и да не прекалява с въпросите. В края на краищата Пол вече е голям — беше станал близо два метра, смугъл като Дейвид. Представи си го как се разхожда бос по плажа и се привежда да прошепне нещо на приятелката си, а дъхът му леко гали ухото й.

В желанието си да не му се бърка дори не го попита кога къде ще бъде и когато Бри й се обади от болницата в Лексингтън, не знаеше къде да го търси, за да му съобщи стъписващата вест: докато тичал в ботаническата градина, Дейвид получил масиран сърдечен удар и починал.

Отвори очи. В лятната привечерна горещина светът трептеше от живот, макар като в мъглявина, а на фона на синьото небе потрепваха листа. Върна се сама и в самолета се стряскаше в полуунес как трескаво търси Пол. Бри й помогна с погребението и не я остави да се върне в Париж сама.

— Не се тревожи — рече Бри. — Ще дойде.

— Пропусна погребението — каза Нора. — Цял живот ще ми тежи. Те така и не се разбраха, Дейвид и Пол. Според мен Пол не можа да преглътне, че Дейвид се изнесе.

— А ти?

Нора я погледна — къса, щръкнала коса, гладка кожа, зелени, спокойни и проницателни очи. Извърна поглед.

— Сякаш слушам Бен. Май прекарваш твърде много време със свещеници.

Бри се засмя, но не отстъпи.

— Ама не е Бен — рече тя. — Аз те питам.

— Не знам — провлече Нора и си представи как Дейвид седи на верандата с чаша леден чай, след като е тичал, така го видя за последен път. Бяха разведени от шест години след осемнайсетгодишен брак, а го познаваше от двайсет и пет, четвърт век, повече от половината си живот. Когато Бри се обади да й съобщи, че е починал, тя просто не вярваше на ушите си. Не можеше да си представи света без Дейвид. Едва след време, след погребението, я налегна мъка. — Толкова неща ми се ще да му бях казала. Но поне си говорехме. Понякога се отбиваше просто да поправи нещо или да каже здравей. Мисля, че беше самотен.

— Знаеше ли за Фредерик?

— Не. Веднъж се опитах да му кажа, но той май не разбра.

— Типично за Дейвид — отбеляза Бри. — Двамата с Фредерик са съвършено различни.

— Да. Така е.

За миг в паметта й изплува образът на Фредерик, застанал отвън в сенчестия сумрак да изтърсва пепел върху почвата около рододендроните. Бяха се запознали година преди това в един също така горещ ден, в друга градина. Договорът с Ай Би Ем, постигнат с толкова усилия, все още бе сред най-печелившите и тя отиде на ежегодния пикник, въпреки главоболието си и тътнещите в далечината гръмотевици. Фредерик седеше сам, понамусен и смълчан. Нора си взе няколко дребни сандвича в чиния и седна до него. Нямаше нищо против, ако на него не му се приказваше. Но той се отърси от мислите си, усмихна се и сърдечно я поздрави на английски с лек френски акцент — беше от Квебек. Говориха часове, докато бурята надвисваше и останалите излетници си събраха нещата и си тръгнаха. Когато заваля, той я покани на вечеря.

— А къде е всъщност Фредерик? — попита Бри. — Нали каза, че ще дойде?

— Искаше да дойде, но го извикаха в Орлиънс по работа. Там има роднини. Негов втори братовчед живее в някакво място на име Шатоньоф. Не ти ли се живее в градче с такова име?

— Сто на сто и там има задръствания и гадни дни.

— Дано не си права. Надявам се там хората всяка сутрин да ходят пеш до пазара и да се прибират с пресен хляб и преливащи от цвят саксии. Тъй или инак, казах му да иде. Двамата с Пол се разбират прекрасно, но е по-добре да кажа на Пол насаме.

— Да. И аз мисля да си тръгна, като дойде.

— Благодаря — рече Нора и хвана ръката й. — Благодаря ти за всичко. За помощта около погребението. Без теб нямаше да се справя през последната седмица.

— Длъжница си ми и още как — усмихна се Бри. После се умисли. — Според мен погребението беше чудесно, ако изобщо може да има хубаво погребение. Дойдоха толкова хора. Изненадах се до колко съдби се е докоснал Дейвид.

Нора кимна. И тя се изненада. Малката църквичка на Бри преливаше от хора и докато започна службата, те се озоваха най-отзад. Дните й се сливаха. Бен внимателно й помогна да избере музиката, текстовете от Светото писание, ковчега и цветята, да напише некролога. Но тези незначителни дреболии й донесоха и утеха и Нора се справяше като сред защитен облак от безмълвно усърдие — до началото на службата. Хората сто на сто са се чудели на риданията й сред красивите, отколе познати думи, придобили нов смисъл, но тя страдаше не само за Дейвид. Преди години двамата стояха един до друг на службата в памет на дъщеря им и загубата им, дори тогава, ги отчуждаваше с всеки миг.

— Заради клиниката е — рече Нора. — Клиниката, която ръководи толкова години. Повечето са му били пациенти.

— Знам. Изумително е. Хората сякаш го боготворяха.

— Не са били женени за него — отвърна Нора.

На фона на знойното синьо небе потрепнаха листа. Нора за пореден път огледа градината, като се взираше за Пол, но него го нямаше.

— Ох — рече тя. — Не мога да повярвам, че е мъртъв. — Дори сега, след толкова дни, тези думи я стъписваха. — Чувствам се някак безкрайно стара.

Бри я хвана за ръката и двете поседяха безмълвно. Дланта на Бри бе гладка и топла до нейната и на Бри й се стори, че този миг се провлачва, нараства, като че ли да побере целия свят. Припомни си подобно чувство отпреди много-много години, когато Пол бе бебе и в топлите мрачни нощи тя седеше и се грижеше за него. Вече е голям и си го представи застанал на гара или на тротоар под трепкащи листа, или пък как прекосява с широки крачки улица. Спира пред някоя витрина, бърка в джоба си за билет или закрива очи срещу слънцето. Беше израснал от нейното тяло, а сега, колкото и изумително да е, обикаля света без нея. Представи си и Фредерик, седнал в заседателна зала как кима, докато разглежда документи, слага длани на масата и се готви да заговори. Черните косми по ръцете му, дългите квадратни нокти. Бръсне се по два пъти на ден и ако забрави, покаралата му брада лекичко я драсваше по врата, когато я придърпваше нощем към себе си и я целуваше зад ухото да я събуди. Не ядеше хляб, нито сладкиши и ако сутрешният вестник закъснееше, ужасно се ядосваше. Всички тези дребни привички, понякога гальовни, друг път — досадни, са част от Фредерик. Довечера ще се видят в хотелчето край реката, в което отседнаха. Ще пийнат вино, а тя ще се събуди през нощта сред струящата лунна светлина и равномерното му дишане ще изпълва стаята. Той искаше да се оженят и тя трябва да реши.

Книгата се изсули от ръката й и Нора се наведе да я вдигне. „Звездна нощ“ на Ван Гог се полюшна от брошурата, с която си отбелязваше докъде е стигнала. Когато се изправи, Пол прекосяваше градината.

— А — възкликна тя, както винаги щастлива, когато зърнеше този вече самостоятелен човек, нейния син. — Ето го, Бри! Дойде!

— Толкова е красив — отбеляза Бри и също стана. — Трябва да го е наследил от мен.

— Сигурно — съгласи се Нора. — Но откъде е талантът му, си остава загадка, защото нито ние, нито Дейвид можеше да изпее и един верен тон.

Да, дарбата на Пол. Гледаше го да приближава през градината. Загадка и дар.

Широко усмихнат, Пол помаха с ръка и Нора тръгна към него, като остави книгата си на пейката. Сърцето й туптеше от вълнение и радост, но и от скръб и неувереност — цялата трепереше. Как само се промени светът, щом той се появи! Най-сетне се срещнаха и тя силно го прегърна. Беше с бяла риза с навити ръкави и сиво-кафяви къси панталони. Миришеше на чисто, сякаш току-що е излязъл изпод душа. Усети мускулите му под тъканта, силните му кости, топлината му и в миг разбра желанието на Дейвид да улови света, да го спре. Не може да го вини, не, няма как да го кори, задето се стремеше да проникне по-дълбоко във всеки отлитащ миг, да изучи тайнството му, че не приемаше загубата, нито промяната и движението.

— Здравей, мамо — отдръпна се Пол да я погледне. Зъбите му бяха бели, прави, съвършени. Беше си пуснал черна брада. — Страхотно е да се срещнем тук — добави той през смях.

— Да, чудесно е.

Бри бе застанала до нея. Пристъпи и на свой ред прегърна Пол.

— Трябва да вървя — каза тя. — Изчаках само да ти кажа здравей. Изглеждаш чудесно, Пол. Скитническият живот ти се отразява добре.

— Не можеш ли да останеш? — усмихна се Пол.

— Не — Бри хвърли поглед към Нора. — Но скоро ще се видим, нали?

— Да — Пол се наведе да я целуне по бузата. — Непременно.

Щом Бри се обърна и тръгна, Нора обърса око с опакото на китката си.

— Какво има? — запита Пол и добави в миг напълно сериозен: — Какво е станало?

— Ела да поседнем — хвана го Нора под ръка.

Тръгнаха към пейката и подплашиха ято гълъби с пъстробагрени пера, които в миг литнаха. Нора взе книгата си и опипа брошурата, с която бе отбелязала докъде е стигнала.

— Пол, имам лоша вест. Преди девет дни баща ти почина. Сърдечен удар.

Пол се стъписа и от мъка очите му се разшириха и той отмести поглед, безмълвно вторачен в пътеката, по която бе дошъл, за да стигне до този миг.

— Кога беше погребението? — попита той накрая.

— Миналата седмица. Съжалявам, Пол. Нямаше време да те търся. Мислех да се свържа с посолството да ми помогнат да те открия, но не знаех откъде да започна. Затова и дойдох днес с надеждата, че ще се появиш.

— За малко да изпусна влака — умислено рече той. — За малко да не успея.

— Но успя. И си тук.

Той кимна и подпря лакти на колене със сключени длани. Нора си спомни как като малък сядаше точно така, когато се мъчеше да скрие тъгата си. Пол сви юмруци, после ги отпусна. Тя хвана ръцете на сина си. Върховете на пръстите му бяха загрубели след години свирене. Останаха така, заслушани в шумоленето на вятъра сред листата.

— Нормално е да си разстроен — проговори тя накрая. — Той ти беше баща.

Пол кимна, но лицето му бе все така свито, като стиснат юмрук. Когато най-сетне заговори, едва сдържаше сълзите си.

— И през ум не ми е минавало, че може да умре. Не съм и мислил, че ще ме е грижа. А ние така и не си поговорихме истински, поне веднъж.

— Знам — наистина знаеше. След като Бри й се обади, Нора закрачи по застланата с листа улица, дала воля на сълзите, бясна, задето Дейвид си е отишъл, преди да се разберат веднъж завинаги. — Но преди човек поне можеше да поговори с него.

— Да. Изчаквах да направи първата крачка.

— Мисля, че и той очакваше същото от теб.

— Той ми беше баща. Предполага се, че е трябвало да знае как да постъпи.

— Той те обичаше — намеси се тя. — И в това не бива да се съмняваш и за миг.

— Да — изсмя се Пол с горчивина. — Звучи прекрасно, само че не е вярно. Наминавах и се опитвах. Мотаех се, приказвахме си за едно-друго, но толкова. Така и не успях да му угодя и да свърша поне едно нещо както трябва. Него би го зарадвал друг, съвършено различен син. — Гласът му все още звучеше спокойно, но в ъгълчетата на очите му се насъбираха сълзи и се търкулваха по бузите му.

— Скъпи, той те обичаше — повтори Нора. — Той наистина те обичаше. За него ти беше най-прекрасният син.

Пол рязко изтри сълзите от бузите си. Нора усети собствената си скръб и мъка да засядат в гърлото й и едва след миг успя да продължи.

— На баща ти му бе ужасно трудно да разкрие душата си пред другиго. Не знам защо. Израснал е в бедност и цял живот се срамуваше от това. Пол, да беше видял колко хора дойдоха на погребението. Стотици. Заради денонощната му работа в клиниката. Пазя книгата за отзиви, можеш сам да се убедиш. Толкова хора го обичаха.

— Роузмари дойде ли? — обърна той лице към нея.

— Роузмари ли? Да. — Нора замълча и се отдаде на топлия ветрец, който галеше лицето й. След края на службата зърна Роузмари на последната пейка в семпла сива рокля. Косата й бе все така дълга, но изглеждаше по-възрастна, по-улегнала. Дейвид все повтаряше, че помежду им не е имало нищо, и дълбоко в себе си Нора знаеше, че е така. — Те не бяха влюбени — рече Нора. — Баща ти и Роузмари. Не е, каквото си мислиш.

— Знам — изправи рамене Пол. — Знам. Роузмари ми каза.

— Така ли? Кога?

— Когато тате я доведе у дома. Още първия ден. — Личеше си, че му е неловко, но продължи: — Понякога се виждахме и у тях. Когато се отбиех при тате. Случваше се да вечеряме заедно. Случваше се и тате да не е у дома и го изчаквах с Роузмари и Джак. Усещах, че помежду им няма нищо. Понякога заварвах там и приятеля й. Не знам. Може би беше странно, но свикнах. Тя е много точно момиче, Роузмари. Не тя е причината да не успея дори веднъж да поговоря с него истински.

Нора кимна.

— Пол, за него ти беше най-важният. Слушай, знам какво имаш предвид, защото и аз усещах същото. Онази дистанцираност. Сдържаността му. Чувството, че помежду ви се издига прекалено висока стена и не можеш да я преодолееш. След време се отказах дори да се опитвам, а още по-сетне се уморих да чакам дали ще се появи някоя пролука. Но отвъд тази стена той ни обичаше, и двамата. Не мога да ти обясня как, но го знам.

Пол мълчеше. От време на време бършеше сълзи.

Позахладня и из градината излязоха хора на разходка — хванали се за ръце влюбени, двойки с деца, отделни минувачи. Към тях приближи възрастна двойка. Жената бе висока, с бял кичур в косите, а мъжът стъпваше бавно, поприведен, с бастун. Подпъхнала ръка под лакътя му, тя му говореше леко сведена, а той кимаше, умислен, посмръщен, загледан през градината оттатък оградата в нещо, на което тя му бе обърнала внимание. При вида на тяхната близост я жегна рязка, пронизителна болка. Навремето си представяше как двамата с Дейвид така ще доживеят старините си, вплели историите си една в друга като лозници с увити в ластарчета филизи и плетеница от листа. Колко е остаряла, даже в съжалението си е старомодна. Представяше си, че омъжи ли се, ще е като прекрасна пъпка, загърната в по-яката и устойчива чашка на цвета. Загърната и сгушена в безопасност, вплела листчетата на собствения си живот в листенцата на друг.

А вместо това пое по свой път, изгради бизнес, отгледа Пол, обиколи света. Тя беше и цветче, и чашка, и стъбло, и лист, беше и дългият бял корен, проникнал дълбоко в земята. И беше щастлива.

Когато ги подминаха, двамата възрастни спореха на английски къде да вечерят. Говореха с южняшки акцент — от Тексас са, предположи Нора — и мъжът искаше да отидат някъде, където предлагат стек и познати ястия.

— Писнало ми е от американци — рече Пол, щом те отминаха достатъчно, за да не го чуят. — Умират си да срещнат друг американец. Като че не сме двеста и петдесет милиона. За всекиго би било нормално да гледа да се запознае с някой французин, щом си във Франция.

— Говорил си с Фредерик.

— Това едно на ръка. Защо не? Прав е за високомерието на американците. А той къде е всъщност?

— Всъщност — по работа. Довечера пристига.

И отново в мислите й проблесна образът на Фредерик — как влиза през вратата на стаята в хотела, подхвърля ключовете на тоалетката и потупва джобовете си да се увери, че портфейлът му си е на място. Ризите му бяха искрящобели и улавяха и последния лъч, с колосани яки и всяка вечер, с влизането, премяташе вратовръзката си на стол и ниският му глас изричаше името й, като да го извайва. Може би се влюби първо в гласа му. Имаха толкова общи преживявания — пораснали деца, развод, напрегната работа, — но понеже Фредерик бе живял в друга страна, а и донякъде говореше друг език, на Нора животът му й се виждаше екзотичен, едновременно близък и непознат. Една стара и една неизвестна страна.

— Радваш ли се, че дойде? — попита Пол. — Франция харесва ли ти?

— Тук ми е добре — отговори Нора и това бе вярно. Според Фредерик задръстванията били унищожили Париж, но Нора го намираше невероятно очарователен с пекарните и сладкарниците, палачинките с коняк, които продават по улиците, островърхите старинни сгради, камбаните. А и как звучи езика им, като плавно понесъл се поток и само тук-там, като камъче, проблясва по някоя дума. — Ами ти? Как върви пътешествието? Още ли си влюбен?

— О, да — лицето му се поотпусна. Погледна я право в очите. — Ще се омъжиш ли за Фредерик?

Прокара пръст по острия ръб на брошурата. Разбира се, този въпрос непрекъснато се прокрадваше в мислите й: Дали да промени живота си? Обича Фредерик, не е била по-щастлива, макар да прозираше, че въпреки безоблачното щастие след време гальовните му привички ще започнат да я изнервят, както и нейните него. Той харесва нещата каквито са, беше невероятно педантичен — от подгънатите под 45 градуса ъгли на документите до данъчните формуляри. В това отношение, но в нито едно друго, й напомняше за Дейвид. Вече бе достатъчно зрял и с достатъчно опит, за да знае, че нищо не е съвършено. Нищо не е едно и също, всичко се променя, включително и тя самата. Но е вярно и че влезе ли Фредерик в стаята, въздухът сякаш потрепва, наелектризира се и пулсира през цялото й тяло. Искаше й се да види дали ще се получи.

— Не знам — бавно отговори тя. — Бри иска да откупи агенцията. Договорът на Фредерик изтича след две години, така че засега няма защо да прибързвам. Но мога да си представя живота ни заедно. Предполагам това е първата крачка.

Пол кимна.

— Предишния път така ли беше? Така де, с тате?

Нора го погледна. Чудеше се как да отговори.

— И да, и не — рече накрая тя. — Сега съм много по-практична. Тогава просто исках някой да се грижи за мен. Сама не се познавах кой знае колко.

— Татко обичаше да се грижи за всичко.

— Да. Обичаше да се грижи.

Пол рязко се изсмя.

— Не мога да повярвам, че е мъртъв.

— Знам — рече Нора. — И аз.

Поседяха смълчани сред полъхващия лек ветрец. Нора обърна брошурата и си припомни хладината в музея, отекващите стъпки. Прекара близо час пред онази картина — изучава извивките на багрите, уверените и ясни движения на четката. До какво се бе докоснал Ван Гог? До нещо трептящо, убягващо. Дейвид цял живот насочваше фотоапарата си към малките подробности, обсебен от светлината и сянката, и се опитваше да намери точното място на всяко нещо. Сега него го няма, а с него изчезна и начинът, по който той виждаше света.

Пол стана и помаха на някого в другия край на градината, а тъгата по лицето му отстъпи пред радостна усмивка — прочувствена, явно предназначена за определен, специален човек. Нора проследи вперения му отвъд изсъхналата трева поглед към младо момиче с издължени, нежни черти и кожа с цвят на зрял жълъд, с черна коса, падаща на вълни до кръста. Стройна, с мека розова рокля, тя се движеше с грацията и сдържаността на балерина.

— Ето я Мишел — каза Пол, както стоеше прав. — Веднага се връщам. Това е Мишел.

Нора го загледа как се приближава до момичето, сякаш притеглян от силата на гравитацията, как лицето на Мишел грейва, щом го вижда. Той едва-едва обгърна лицето й с длани да се целунат, после тя вдигна ръка и дланите им за миг леко се докоснаха тъй интимно, че Нора отвърна поглед. После закрачиха през градината, привели глави, и нещо си приказваха. По едно време спряха, Мишел хвана ръката на Пол и Нора разбра, че й е казал.

— Мисис Хенри — рече Мишел, докато се ръкуваха, когато приближиха пейката. Пръстите й бяха дълги и хладни. — Съжалявам за бащата на Пол.

И акцентът й бе някак особен: бе живяла години в Лондон. Стояха в градината и си приказваха. Пол предложи да отидат да вечерят и Нора се изкуши да приеме. Искаше й се да седне до Пол и да си приказват досред нощ, но се поколеба, защото топлината, сиянието между Пол и Мишел издаваха нетърпение да останат насаме. Отново се сети за Фредерик, може би вече е в хотела, а вратовръзката му виси на облегалката на някой стол.

— Да оставим за утре, а? — рече тя. — Какво ще кажете да се видим за закуска. Искам да ми разкажеш всичко за пътуването си. И за китариста на фламенко в Севиля.

Тръгнаха по улицата към метрото и Мишел хвана Нора под ръка. Пол вървеше малко по-напред — широкоплещест, висок и слаб.

— Отгледала сте прекрасен син — каза Мишел. — Съжалявам, че няма да опозная баща му.

— Това и бездруго нямаше да е лесно, да го опознае човек. Иначе и аз съжалявам. — Изминаха още няколко крачки. — Харесва ли ви пътешествието?

— О, да пътуваш, е невероятно, то е съвършена свобода — откликна Мишел.

Вечерта бе мека и когато слязоха в метрото, ярките светлини ги заслепиха. В далечината изтрополи влак и ехото отекна в тунела. Долавяха се какви ли не смесени миризми — парфюм, примесен с парлив мирис на метал и масло.

— Минете утре към девет — обърна се Нора към Пол, като повиши глас над шума. А когато влакът наближи, се приближи до ухото му и викна: — Той те обичаше! Беше ти баща и те обичаше!

За миг по лицето на Пол се изписа скръб по нещо загубено. Кимна. За повече време нямаше. Влакът шеметно приближаваше, понесъл се към струпалите се на перона, и сред внезапния порив на въздуха Нора усети сърцето си да прелива от чувства. Синът й, нейният син е тук, на този свят. А Дейвид, по неведоми причини, го няма. Влакът спря със стържене и хидравличните му врати рязко изпъшкаха и се отвориха. Нора се качи, седна до прозореца и зърна за миг Пол да крачи в светлината с ръце в джобовете, свел глава. Ето го, после изчезна.

Докато стигне спирката си, въздухът вече бе поел сумрака на здрача. Прекоси по калдъръма до боядисания в бледо жълто хотел, който леко проблясваше, с преливащи от цветя саксии по прозорците. В стаята бе тихо, разхвърляните й вещи си бяха, както ги бе оставила — Фредерик не е пристигнал. Отиде до прозореца, който гледаше към реката, и си представи как Дейвид носи Пол на конче из старата им къща, деня, в който й направи предложение и как крещеше да надвика шума от шуртящата вода и приплъзналия се по пръста й хладен пръстен. Представи си и ръцете на Пол и Мишел, притиснали длан о длан.

Отиде до малкото писалище и написа бележка: Фредерик, в градината съм.

Градината, оградена с палми в саксии, гледаше към Сена. Сред дърветата желязната ограда проблясваше. Нора седна с лице към реката и си поръча чаша вино. Някъде бе забравила книгата си — вероятно в градината при Лувъра. Малко се ядоса, че я е загубила. Не беше от книгите, които човек си купува повторно — просто леко четиво, колкото да запълни времето. Разказваше се за две сестри. Вече никога няма да разбере как завършва историята.

Две сестри. Може би един ден двете с Бри ще напишат книга. При тази мисъл Нора се усмихна и един мъж, седнал на съседна маса, с бял костюм и чашка аперитив в ръка, отвърна на усмивката й. Започна познатата игра. Навремето би кръстосала крака или би отметнала коса — дребни подканителни жестове, докато той стане от своята маса и дойде да попита дали може да седне при нея. Някога властта на този танц й допадаше, харесваше й чувството, че открива нещо ново. Но тази вечер извърна глава. Мъжът запали цигара и като я изпуши, плати и си тръгна.

Нора седеше, загледана в потока от хора на фона на тъмните проблясъци на реката. Не видя кога се появи Фредерик. Но щом сложи ръка на рамото й, се обърна и той я целуна по бузата, после по другата, после усети устните му върху своите.

— Здравей — седна той срещу нея. Не беше висок, но бе добре сложен след години плуване. Беше системен анализатор и на Нора й харесваше увереността му, умението му да схване и коментира цялото, а не да се заравя в дребнавостите на мига. Но това бе и нещото, което понякога я дразнеше — чувството му, че светът е постоянен и предсказуем.

— Отдавна ли чакаш? — попита той — Вечеря ли?

— Не — кимна тя към почти недокоснатата чаша вино. — От няколко минути. И умирам от глад.

— Добре — каза той. — Извинявай, че се забавих. Влакът имаше закъснение.

— Няма нищо. Как мина в Орлиънс?

— Скука. Но с братовчед ми си хапнахме добре на обед. — Той заговори и Нора се облегна и се остави думите да се леят наоколо й. Ръцете на Фредерик бяха силни и сръчни. Помнеше как един ден й направи полици за книги, след като цяла събота и неделя работи в гаража сред къдрици от прясна дървесина, стелещи се от плота за рендосване. Не се боеше от работа, нито се притесняваше да я прекъсне в кухнята, докато готви и да приплъзне ръце около кръста й и да я целува, докато тя не се обърне и сама го целуне. Пушеше лула, което не й харесваше, и беше работохолик, а и караше прекалено бързо по магистралата.

— Каза ли на Пол? — попита Фредерик. — Той добре ли е?

— Не знам. Надявам се. Утре ще се видим за закуска. Иска да ти се оплаче от високомерието на американците.

— Хубаво — засмя се Фредерик. — Синът ти ми харесва.

— Влюбен е. И тя е хубавичка, момичето, което обожава, Мишел. Утре ще дойде и тя.

— Хубаво — повтори Фредерик и вплете пръсти в нейните. — Хубаво е да си влюбен.

Поръчаха вечеря — говежди шишчета върху канапе от пилаф и още вино. Докато си приказваха, реката се носеше под тях, тъмна и безмълвна. Нора си мислеше колко е хубаво тихичко да хвърлиш котва някъде. Да седиш с чаша вино в Париж, да гледаш как птиците в миг излитат изсред силуетите на дърветата, а реката спокойно тече. Спомни си безумните пътувания до река Охайо на младини и странната пъстробагрена повърхност на водата, оголените варовикови брегове и вятъра, подел косите й.

А сега седеше спокойна и птиците се стрелкаха към тъмно виолетовото небе. Усещаше мириса на вода, на изгорели газове, на печено месо, на влажна речна тиня. Фредерик запали отново лулата си и доля вино, а хората се разхождаха по тротоара и крачеха сред преливащата в нощ вечер, докато околните сгради бавно избледняваха сред спускащия се мрак. Един след друг прозорците светваха. Нора сгъна салфетката си и стана. Светът шеметно отплава, беше замаяна от виното, от височината, от уханието на храна след дългия ден на скръб и радост.

— Добре ли си? — попита Фредерик някъде отдалеч.

Нора докосна масата, пое си дъх. Кимна, не можеше да надвика реката, мириса на мрачните й брегове и тътнещите отвред звезди, понесли се във вихър, изпълнени с живот.

III

Ноември 1988 година

Казваше се Робърт и бе хубавец, с черен перчем на челото. Крачеше напред-назад по пътеката в автобуса, представяше се на всеки пътник и коментираше маршрута, шофьора, времето. Стигна до края на пътечката, обърна се и започна отначало.

— Страхотно е тук — обяви той, ръкувайки се с Каролайн в движение. Тя търпеливо се усмихна; десницата му бе твърда и уверена. Другите отбягваха погледа му. Вторачваха се в книгите си, вестниците или в препускащите навън гледки. Но Робърт непоколебимо продължаваше, сякаш хората в автобуса нито заслужават неговия коментар, нито очаква те да откликнат повече, отколкото ако говори на дървета, скали или облаци. Зад упоритостта му, мислеше си Каролайн от последната седалка и за кой ли път си наложи да не се намесва, се крие неистово желание да срещне някой, който действително да го забележи.

И този човек май бе Фиби, която сякаш цяла грейваше и засияваше, озарена от някаква вътрешна светлина, когато Робърт бе наоколо и го наблюдаваше как крачи напред-назад като да е прелестно непознато създание — да речем красив, наперен и горд паун. Когато той най-сетне седна на мястото до нея — все така бърборейки, Фиби просто вдигна очи и му се усмихна. Усмивката й бе лъчезарна, искрена и открита. Без капка сдържаност или предпазливост, без да търси уверения, че и у него кипи същата пламенна любов. Каролайн затвори очи пред оголената, неприкрита обич на дъщеря си — необузданата невинност, риска! Но когато погледна, Робърт се усмихваше на Фиби едновременно щастлив от реакцията й и стъписан, сякаш някое дърво го е назовало по име.

Е, добре, рече си Каролайн, защо пък не? Такава любов и бездруго не е ли рядкост? Хвърли поглед към седналия до нея Ал, който придремваше, а прошарената му коса подскачаше при всяко подрусване и завой по пътя. Прибра се късно предната вечер, а на сутринта отново тръгва на път, работеше извънредно, за да подмени покрива и улуците. През последните месеци броените дни заедно посвещаваха на делови проблеми. Понякога спомени от първите им месеци след сватбата — как прилепва устни до нейните, допирът на дланта му о кръста й — я поглъщаха като горчиво-сладка носталгия. Как се случи, та се оказаха толкова улисани в работа и смазани от грижи и двамата? Как се изнизаха толкова дни, един след друг, и стигнаха до този момент?

Автобусът усили през дефилето и нагоре към Скуиръл Хил. Сред вечерния здрач фаровете вече светеха. Робърт и Фиби тихичко седяха, обърнати към пътеката, пременени за годишното танцово тържество на сдружението за равен старт на деца с проблеми в развитието. Обувките на Робърт бяха лъснати до блясък и той бе с най-хубавия си костюм. Под зимното палто Фиби бе с рокля на бели и червени цветя и нежно бяло кръстче от първото й причастие висеше на тънка верижка на врата й. Косата й бе потъмняла и пооредяла и бе късо подстригана, тук–там прихваната с червени шнолки. Беше бледа със светли лунички по ръцете и лицето. Загледана през прозореца, тя едва–едва се усмихваше, унесена в собствените си мисли. Робърт се вглеждаше в билбордовете над главата на Каролайн — реклами на клиники, зъболекари, карта на маршрута. Беше добро момче, готов всеки миг да излее възторга си от света, макар да забравяше за какво са говорили кажи-речи още преди да са свършили разговора и всеки път, когато се срещнеха, питаше Каролайн за телефонния й номер.

Но Фиби никога не забрави. Никога не забрави любовта.

— Почти стигнахме — рече Фиби, подръпвайки Робърт за ръкава, като наближиха върха на хълма. Дневният център бе на половин пряка и меката струяща от прозорците му светлина огряваше изсъхналата трева и втвърдения сняг. — Преброих седем спирки.

— Ал — разтърси рамото му Каролайн. — Ал, скъпи, трябва да слизаме.

Слязоха от автобуса сред влажния хлад на ноемврийската вечер и закрачиха по двойки в здрача. Каролайн леко хвана Ал под ръка.

— Уморен си — рече тя в опит да наруши тишината, която все повече се превръщаше в нещо обичайно. — Събраха ти се седмици без почивка.

— Добре съм — отвърна той.

— Ще ми се да не се налагаше толкова дълго да си на път. — Съжали, че го каза още преди да го е изрекла. Този спор водеха отдавна, дребно трънче в плътта на брака им, и дори на самата нея собственият й глас й прозвуча рязко и пискливо, като че нарочно търси препирня.

Под краката им снегът хрускаше. Ал тежко въздъхна и дъхът му се превърна в облаче сред студа.

— Виж, Каролайн, правя, каквото мога. Сега ми дават добри пари, а и вече остарявам. Скоро ще стана на шейсет. Трябва да се възползвам, докато мога.

Каролайн кимна. Ръката му под дланта й бе силна и уверена. Радваше се, че в момента е до нея, уморена от странния ритъм на живота им с неговите дълги отсъствия. Повече от всичко й се искаше всяка сутрин да закусват заедно и всяка вечер заедно да вечерят, да се събужда и той да е в леглото до нея, а не в някаква си хотелска стая на сто или шестстотин километра.

— Просто ми липсваш — нежно рече Каролайн. — Това е. Нищо повече не казвам. — Фиби и Робърт вървяха пред тях, хванати за ръка. Каролайн наблюдаваше дъщеря си с черни ръкавици и леко заметнат около врата шал, подарък от Робърт. Фиби иска да се омъжи за Робърт и да живее с него и след време само за това щеше да говори. Линда, директорката на дневния център, предупреди: Фиби е влюбена. На двайсет и четири е, разцветът й е позакъснял и тя сега открива собствената си сексуалност. Трябва да поговорим за това, Каролайн. Но Каролайн, в нежеланието си да приеме, че нещо се е променило, отложи разговора.

Фиби вървеше, попривела глава, слушаше съсредоточено и от време на време внезапният й смях се понасяше сред здрача. Каролайн вдиша режещия студен въздух, усещайки как я изпълва невероятна радост, че дъщеря й е щастлива, но в същия миг се пренесе в чакалнята на клиниката с оклюмалите папрати и скърцащата врата, където Нора Хенри е застанала на гишето, сваля ръкавиците си, за да покаже на дежурната на рецепцията годежния си пръстен и се смее по същия начин.

Оттогава мина цяла вечност. Каролайн бе заличила почти напълно тези дни от съзнанието си. И изведнъж, миналата седмица, докато Ал бе още на път, от някаква адвокатска кантора в града пристигна писмо. Смутена, Каролайн го отвори припряно и го прочете на верандата в ноемврийския студ. Моля, свържете се с гореспоменатата кантора относно сметка на Ваше име.

Веднага се обади и застанала до прозореца и загледала се в реката от автомобили, чу новината от адвоката: Дейвид Хенри почина. Всъщност умрял преди три месеца. Свързали се с нея, за да я уведомят за банкова сметка на нейно име. Каролайн притисна слушалката до ухото си, а нещо мрачно и тежко се загнезди дълбоко в гърдите й при вестта, загледана в тук-там останалите по чинара листа, които потрепваха сред мразовитата утринна виделина. Адвокатът, от километри, продължаваше да говори. Сметката била наследствена: Дейвид я открил на името на двама им и затова не била включена в завещанието и не подлежала на легализация. По телефона не е редно да й кажат каква е сумата. Трябва лично да отиде в кантората.

Затвори телефона и излезе пак на верандата, където дълго седя в люлката, опитвайки се да осмисли новината. Недоумяваше как така Дейвид я е помнил и то по този начин. Още повече се стъписа от вестта, че е умрял. Но какво си бе въобразявала тя? Че все някак двамата с Дейвид вечно ще живеят всеки своя си живот и все пак обвързани от онзи миг в кабинета му, когато той стана и й подаде Фиби? Че все някак един ден, когато тя реши, ще го открие и ще го запознае с дъщеря му? Коли фучаха надолу по хълма в несекващ поток. Ум не й стигаше какво да прави и накрая просто влезе вътре, приготви се за работа и пъхна писмото в най-горното чекмедже сред нахвърляните в него ластичета и кламери, докато си дойде Ал и й помогне да прецени трезво. Още не му бе казала — капнал е от умора, — но неизречената вест тегнеше помежду им, както и загрижеността на Линда за Фиби.

Светлината от центъра се лееше по тротоара и кафявите стръкчета трева. Влязоха в коридора през двойната стъклена врата. В дъното на залата бяха оформили дансинг и една лъскава топка като в дискотеките се въртеше и пръскаше ярки отблясъци по тавана, стените и вдигнатите нагоре лица. Музиката свиреше, но никой не танцуваше, Фиби и Робърт застанаха край скупчилите се хора, загледани в танцуващата по голия под светлина.

Ал закачи палтата им и за изненада на Каролайн, я хвана за ръка.

— Нали помниш онзи ден в градината, когато решихме да се обвържем? Да им покажем как се танцува рок, а?

В миг, при мисълта за потрепващите като монети листа в онзи далечен ден, яркото слънце и жужащите в далечината пчели, Каролайн усети, че очите й се насълзяват. Танцуваха на тревата, а няколко часа по-късно, в болницата, тя хвана Ал за ръката и каза: Да, ще се омъжа за теб, да.

Ал плъзна ръка по талията й и двамата пристъпиха на дансинга. Каролайн бе забравила — толкова време мина — колко леко и плавно се движат телата им, изпълващата я волност, докато танцува. Отпусна ръка на рамото му, вдъхвайки острата миризма на лосиона му за след бръснене и лекия мирис на машинно масло. Ал здраво притисна гърба й, допрял буза до нейната. Завъртяха се и малко по малко на дансинга се впуснаха и други двойки, които им се усмихваха. Каролайн познаваше почти всички в залата, служители от дневния център, родители на деца от сдружението, обитателите на пансиона в съседство, Фиби чакаше ред за стая там, където щеше да живее с още неколцина възрастни и родител на дома. От една страна, това изглеждаше идеално — Фиби щеше да е по-независима, по-самостоятелна и поне донякъде животът там се доближаваше до онова, с което щеше да се сблъска в бъдеще — но истината е, че Каролайн не можеше да си представи Фиби да не живее с нея. Когато подадоха документи, списъкът на чакащите за място в пансиона й се видя много дълъг, но през последните години името на Фиби минаваше все по-напред. Скоро Каролайн ще трябва да реши. Хвърли поглед към Фиби, грейнала в преливаща от щастие усмивка, с опъната назад с яркочервени шнолички косица, тя пристъпваше свенливо на дансинга с Робърт.

Танцува с Ал три танца, затворила очи, оставила се на мелодията да я води, следвайки стъпките му. Той танцуваше добре — плавно и уверено, и музиката сякаш минаваше през цялото й тяло. Същото усещане изпитваше и щом чуеше гласа на Фиби, когато си припява, чистите тонове, понесли се из стаите, я караха да остави каквото върши и да поспре, а светът се процеждаше през нея като светлина. Хубаво е, промърмори Ал и я притегли по-близо до себе си, притиснал буза о нейната. После засвири бърз рок и той, все още с ръка на талията й, я отведе от дансинга.

По навик Каролайн, позамаяна, се огледа из залата за Фиби и като не я видя, усети парлива тревога.

— Изпратих я долу за още пунш — подвикна Линда иззад масата. — Не е ли невероятно, Каролайн? — посочи тя намаляващите по масата закуски. — И курабийките свършват.

— Ще донеса — предложи Каролайн, доволна, че има повод да последва Фиби.

— Тя е добре — обади се Ал, улавяйки ръката й и й посочи стол до него.

— Само ще проверя — не отстъпи Каролайн. — Ей сега идвам.

Прекоси празните зали, ярки и тихи, все още усещайки ръцете на Ал. Слезе в кухнята, бутна люлеещата се врата с една ръка и се пресегна към ключа за лампата с другата. Внезапната флуоресцентна светлина ги улови като на снимка: Фиби в роклята си на цветя, опряла гръб о плота, а Робърт до нея я е прегърнал и плъзга длан нагоре по крака й. В мига преди да се извърнат, Каролайн видя, че той се готви да я целуне, а Фиби не само искаше той да я целуне, но бе готова и да отвърне на целувката — целувката на Робърт, първата й истинска любов. Беше затворила очи, а лицето й — озарено от наслада.

— Фиби — рязко рече Каролайн. — Фиби и Робърт, престанете.

Те се отдръпнаха един от друг, стъписани, но без капка разкаяние.

— Всичко е наред — рече Робърт. — Фиби ми е приятелка.

— Ние ще се оженим — додаде Фиби.

Разтреперана, Каролайн се опита да запази спокойствие. В края на краищата Фиби вече е голяма.

— Робърт — рече тя, — искам да поговоря за минутка с Фиби. Насаме, ако обичаш.

Робърт се поколеба, после мина покрай Каролайн без дори помен от бъбривия му възторг.

— Не правим нищо лошо — поспря се той на прага. — Ние с Фиби. Обичаме се.

— Знам — отвърна Каролайн, когато вратата се полюшна и се затвори.

Фиби стоеше под ярката светлина и усукваше синджирчето си.

— Човек може да целуне някого, когото обича, мамо. Ти как целуваш Ал.

Каролайн кимна, припомняйки си допира на дланта на Ал о кръста й.

— Така е. Но, скъпа, това ми се стори повече от целувка.

— Мамо! — загубила търпение, възкликна Фиби. — Ние с Робърт ще се женим.

— Няма как да се омъжиш, мила — отвърна Каролайн, без да се замисли.

Фиби вдигна очи, а по лицето й се изписа тъй познатото на Каролайн упорство, флуоресцентната светлина струеше през решетка и хвърляше шарки по бузите й.

— Защо да не може?

— Скъпа, бракът… — Каролайн замълча при мисълта за Ал, за умората му напоследък, за разстоянието помежду им при всяко негово пътуване. — Слушай, мила, много е сложно. Ти можеш да си обичаш Робърт и без да се жените.

— А, не. Двамата с Робърт ще се оженим.

— Добре — въздъхна Каролайн. — Да речем, че се ожените. Къде ще живеете?

— Ще си купим къща — откликна Фиби напълно сериозна и искрена. — Ще живеем в нея. Ще си имаме и бебета.

— Бебетата искат ужасно много грижи — поде Каролайн. — Не знам дали с Робърт си давате сметка колко труд означават бебетата? А искат и доста пари. Как ще платите за къщата? За храна?

— Робърт има работа. Аз също. Ние имаме много пари.

— Но ако гледаш деца, няма да можеш да ходиш на работа.

Фиби се смръщи и се замисли върху това, а сърцето на Каролайн преливаше от чувства. Толкова искрени и простички мечти, а неосъществими, ако това пък е справедливо!

— Аз обичам Робърт — настоя Фиби. — И Робърт ме обича. А и Ейвъри си роди бебе.

— О, скъпа — Каролайн си спомни как Ейвъри Суон, тръгнала с количка по склона, се поспря и Фиби се наведе и нежно докосна новороденото по бузката. — Милата ми. — Тя се приближи и сложи ръце на раменете на Фиби. — Помниш ли как двете с Ейвъри спасихте Дъждовничко? Ние обичаме Дъждовничко, но и той създава много грижи. Легенчето му да смениш, да го решиш, да оправяш след него, да го водиш навън и да го прибираш и ако не се върне, колко се тревожиш. А едно бебе означава още повече грижи, Фиби. Да имаш бебе, е като да се грижиш за двайсет котета като Дъждовничко.

Изражението на Фиби помръкваше все повече и по страните й се стичаха сълзи.

— Не е честно — прошепна тя.

— Не е — съгласи се Каролайн.

Постояха смълчани сред ярката студена светлина.

— Слушай, Фиби, ще ми помогнеш ли? — рече най-сетне тя. — На Линда й трябват и още курабии.

Фиби кимна и изтри сълзите си. Върнаха се по стълбите и коридора с кутии и бутилки в ръце, без да разменят и дума повече.

По-късно същата вечер Каролайн разказа на Ал за случилото се. Той бе седнал до нея на кушетката, скръстил ръце, полузаспал. Вратът му все още не е наедрял, но е зачервен от бръсненето и черни кръгове помрачават очите му. На сутринта ще стане призори и ще потегли на път.

— Толкова копнее за свой живот, Ал. И би трябвало да е съвсем лесно.

— Мдаа — надигна се той, — а може и да е лесно, Каролайн. В пансиона живеят толкова хора и видимо се справят чудесно. А и ние ще сме тук.

— Просто не мога да си представя как ще поеме пътя си сама — поклати глава Каролайн. — А за женене и дума не може да става, Ал. Ами ако наистина забременее? Нямам сили да отгледам още едно дете, а ще стане точно така.

— И на мен не ми се гледат повече деца — каза Ал.

— Може би за известно време трябва да я държим настрана от Робърт.

— И мислиш, че това ще е добре? — извърна се Ал към нея изненадан.

— Не знам — въздъхна Каролайн. — Не знам.

— Слушай, Каролайн — нежно поде Ал, — от мига, в който те срещнах, ти все се бориш пред Фиби да няма затворени врати. Не я подценявайте! — колко пъти съм те чувал да го казваш, а? Е, защо сега не я оставиш да иде да живее другаде? Защо не я оставиш да опита? Може да й хареса. А на теб може да ти хареса свободата.

Тя прикова поглед в свода на корниза, който трябваше да се боядиса, докато една тягостна истина малко по малко изплува.

— Не си представям живота си без нея — тихо изрече тя.

— Никой не иска такова нещо от теб. Само че тя порасна, Каролайн. Това е истината. За какво иначе бъхти цял живот, ако не Фиби да има поне донякъде независим живот?

— На теб май ти липсва свободата — каза Каролайн. — Иска ти се да натиснеш педала. Да пътуваш.

— А на теб не ти ли се иска?

— То се знае, иска ми се — извика тя и сама се учуди на бурния си отклик. — Само че, Ал, дори Фиби да се премести, тя никога няма да бъде напълно независима. И на теб това май не ти се харесва. Страх ме е, че ще ни напуснеш. Скъпи, през последните години ти все по-дълго си далеч от нас.

Дълго Ал не продума.

— Защо си толкова ядосана? — рече той накрая. — Какво изобщо сторих, та да си мислиш, че се каня да те напусна.

— Не съм ядосана — побърза да се обади тя, защото по гласа му усети, че го е засегнала. — Ал, почакай минутка. — Отиде в другия край на стаята и извади писмото от чекмеджето. — Ето защо съм объркана. Не знам как да постъпя.

Той взе писмото и дълго не свали поглед от листа, обърна го, като че ли ключът към загадката може да е драснат на гърба, после го прочете отново.

— Колко има в сметката? — вдигна поглед той.

— Още не знам — поклати глава тя. — Трябва да ида лично, за да разбера.

Ал кимна, без да отделя поглед от писмото.

— Странно решение: таен влог.

— Така е. Може да се е опасявал, че ще кажа на Нора. Може да е искал да й осигури достатъчно време да преодолее смъртта му. Друго не се сещам. — Представи си как Нора живее и обикаля света и дори през ум не й минава, че дъщеря й е жива. А Пол, какво ли е станало с него? Трудно бе да си представи какъв ли е станал, онзи чернокос бебок, когото зърна един-единствен път.

— Как според теб трябва да постъпим? — попита тя.

— Ами, първо да разберем подробностите. Като се върна, ще идем в града да се срещнем с този адвокат. Ще си взема ден-два почивка. А после не знам, Каролайн. Да преспим. Точно сега нищо не можем да направим.

— Добре — рече тя и вцепеняващият ужас през последната седмица се разсея. От устата на Ал всичко прозвуча толкова простичко. — Да знаеш колко се радвам, че си тук — добави тя.

— Каролайн, честно — взе той ръката й, — никъде няма да ходя. Като не броим Толедо утре сутрин. Тръгвам в шест. Затова най-добре да се кача и да си събера багажа.

Целуна я, плътно прилепил устни до нейните, и я притисна до себе си. Каролайн долепи буза до неговата, вдъхвайки от мириса и топлината му, отнесла се в мислите си в онзи ден, когато го срещна на паркинга в Луисвил, деня, който предначерта живота й.

Ал тръгна по стълбите, без да пуска ръката й.

— Няма ли да се качиш? — подкани я той.

Тя кимна и стана, без да откъсва дланта си от неговата.

* * *

На сутринта стана рано и приготви закуска, като украси със стръкчета магданоз чиниите с яйца, бекон и зеленчуци с кайма.

— Ама как ухае — рече Ал от прага, целуна я по бузата и метна вестника на масата заедно с пощата от предния ден. Писмата бяха хладни и поовлажнели, като ги взе в ръка. Две сметки и цветна картичка от Егейско море с два-три реда от Доро.

Каролайн прокара пръсти по картичката и прочете краткото послание.

— Трейс си изкълчил глезена в Париж.

— Много лошо — Ал рязко отвори вестника и заклати глава, заради новините около изборите. — Хей, Каролайн — извика я той след миг и остави вестника. — Снощи си мислех, защо не дойдеш с мен? Линда сто на сто ще вземе Фиби за събота и неделя. Можем да се пооткъснем, само двамата. Тъкмо ще разбереш как Фиби се оправя сама известно време. Какво ще кажеш?

— Сега ли? Просто така да тръгна, така ли?

— Да. Улови мига. Защо не?

— О — развълнувана и щастлива въздъхна тя, макар да не обичаше безкрайните пътувания. — Не знам. Тази седмица имам толкова работа. Може би следващия път — додаде тя бързо, защото не искаше да му отказва.

— Този път ще можем и да се отбием тук-там пътьом — нежно я запридумва той. — Да ти бъде по-интересно.

— Наистина ще е чудесно — рече тя, изненадана, че действително идеята й харесва.

Той се усмихна разочарован и се наведе да я целуне за миг с хладни устни.

След като Ал замина, Каролайн закачи картичката от Доро на хладилника. Беше мрачен ноемврийски ден, влажен и сив, канеше се да завали сняг и тя с удоволствие се загледа в яркото, примамливо море, обточено с топъл пясък. През цялата седмица, дали докато помагаше на пациенти, приготвяше вечеря или сгъваше прането, поканата на Ал не й излизаше от ума. Замисли се за пламенната целувка между Робърт и дъщеря й, която тя прекъсна, и за пансиона, където Фиби иска да живее. Ал е прав. Един ден тях двамата няма да ги има и Фиби има право на собствен живот.

Но светът е все така жесток. Във вторник, докато вечеряха руло „Стефани“ с картофено пюре и зелен фасул, Фиби бръкна в джоба си и извади малка пластмасова мозайка с цифри върху подвижни квадратчета. Целта бе да се подредят последователно и докато хапваше, току побутваше квадратчетата.

— Хубаво е — небрежно рече Каролайн, отпивайки мляко. — Откъде я имаш, скъпа?

— От Майк.

— Той колега ли ти е? — попита Каролайн. — Отскоро ли работи при вас?

— Не — отвърна Фиби. — Запознахме се в автобуса.

— В автобуса ли?

— Ъхъ. Вчера. Беше много внимателен.

— Разбирам. — Каролайн усети как времето забавя ход и всичките й сетива се напрегнаха. Трябва да си наложи да говори спокойно, естествено. — И Майк ти даде мозайката, тъй ли?

— Ъхъ. Беше много внимателен. И си има и нова птичка. Иска да ми я покаже.

— Така ли? — откликна Каролайн и усети, че я пронизва леден хлад. — Фиби, скъпа, и през ум да не ти минава да ходиш където и да било с непознати. Говорили сме за това.

— Знам, така му и казах — рече Фиби. Отмести мозайката и си сложи още кетчуп върху месото. — Той ми рече: Ела у дома, Фиби. А аз му отговорих: Добре, но първо трябва да кажа на мама.

— Чудесно — успя да изрече Каролайн.

— Е, може ли? Може ли утре да ида у Майк?

— Къде живее Майк?

Фиби сви рамене.

— Не знам. Виждаме се в автобуса.

— Всеки ден ли?

— Ъхъ. Може ли да ида? Искам да видя птичето му.

— Ами, дали да не дойда и аз? — внимателно изрече Каролайн. — Утре да вземем заедно автобуса, искаш ли? Така и аз ще се запозная с Майк и ще дойда да видя и аз птичето му. Какво ще кажеш?

— Чудесно — доволна отвърна Фиби и допи млякото си.

През следващите два дни Каролайн придружава Фиби с автобуса и на отиване, и на връщане от работа, но Майк така и не се появи.

— Скъпа, опасявам се, че те е излъгал — каза тя на Фиби в четвъртък вечер, докато миеха чиниите. Фиби бе с жълт пуловер и си играеше с десетина хартиени изрезки, които бе донесла от работа. Каролайн я наблюдаваше как взема всяка чиния и старателно я подсушава, благодарна, че Фиби е в безопасност, и ужасена, че един ден може и да не е. Кой ли е този непознат, този Майк, и какво ли щеше да стори на Фиби, ако бе отишла с него? Каролайн пусна жалба в полицията, но не се надяваше да го открият. Всъщност в крайна сметка нищо не се бе случило, а и Фиби не можеше да го опише, като не броим, че носел златен пръстен и сини гуменки.

— Майк е внимателен — не отстъпваше тя. — Той няма да излъже.

— Скъпа, не всички хора са добри и ти мислят доброто. Той не дойде повече при автобуса, а беше обещал. Фиби, опитал се е да те измами. Трябва да внимаваш.

— Все така казваш — Фиби хвърли кърпата за чинии на плота. — И за Робърт така казваш.

— То е различно. Робърт не иска да те нарани.

— Аз обичам Робърт.

— Знам. — Каролайн затвори очи и пое дълбоко дъх. — Слушай, Фиби, аз те обичам. Не искам да пострадаш. Понякога светът е опасен. И според мен и този човек е опасен.

— Ама аз не отидох с него — Фиби поде непреклонността и страха, прозвучали в гласа на Каролайн. Когато остави последната чиния на плота, внезапно я напуши на плач. — Не отидох.

— Постъпила си умно — рече Каролайн. — Постъпила си както трябва. Никога не тръгвай с когото и да било.

— Освен ако знаят думичката.

— Точно така. А думичката е тайна и не я казваш никому.

— Морска звезда! — силно прошепна Фиби, цялата грейнала. — Тя е тайна.

— Да — въздъхна Каролайн. — Тайна е.

* * *

В петък сутрин Каролайн закара Фиби на работа. Същата вечер, докато чакаше в колата, наблюдава през витрината как Фиби се движи зад щанда, сгъва документи или се шегува с Макс — нейна колежка, млада жена с опъната на опашка коса, с която Фиби всеки петък излизаше да обядват и която не се притесняваше да я скастри, когато обърка някоя поръчка. Фиби работеше тук вече три години. Обичаше работата си и се справяше добре. Докато наблюдаваше дъщеря си да се движи зад стъклената витрина, Каролайн се върна към безконечните часове, когато организира съмишленици, изнася презентации, писа писма до кого ли не, часове, прекарани в битки, за да направи този миг възможен за Фиби. И въпреки всичко, трябва още много да направи. Случката в автобуса бе просто една от грижите й. Фиби не печели достатъчно, та да се издържа и просто не може да остане сама, дори за една събота и неделя. Ако избухне пожар или спре токът, така ще се уплаши, че няма да знае какво да прави.

А и Робърт. По пътя към къщи Фиби й разказа за работата, за Макс, за Робърт, и пак Робърт, и още за Робърт. На другия ден ще им гостува да правят с Фиби пай. Каролайн слушаше, доволна, че вече е почти събота и Ал ще се върне. Хубавото около историята с непознатия в автобуса бе, че така Каролайн си намери оправдание да кара и взема Фиби от работа с колата и тя прекарваше по-малко време с Робърт.

Щом влязоха вкъщи, чуха телефона. Каролайн въздъхна. Сто на сто е някой амбулантен търговец или някой съсед събира средства за фонда за сърдечноболни, или някой е сбъркал номера. Дъждовничко мяукаше за добре дошли и се виеше около глезените й.

— Пет! — прогони го тя и вдигна слушалката.

Обаждаха се от полицията, някакъв офицер се прокашля и я потърси по име. Каролайн се изненада, после се зарадва. Може би все пак са хванали онзи от автобуса.

— Да — отговори тя и гушна Дъждовничко. — Каролайн Симпсън е на телефона.

Той пак се прокашля и заговори.

След време Каролайн си спомняше този миг като безкраен, времето се разтегна и изпълни цялата стая, докато не я стовари на един стол, макар вестта да бе съвсем простичка и не може да са трябвали часове да я изречеш. На един завой камионът на Ал излязъл от платното, разкъсал мантинелата и се разбил в някакъв хълм. Ал е в болница със счупен крак, в същия травматологичен център, където преди толкова години Каролайн прие предложението му да се омъжи за него.

Фиби припяваше на Дъждовничко, но като че ли усети, че нещо не е наред, и щом Каролайн затвори телефона, вдигна въпросителен поглед. Докато караше, Каролайн й обясни какво се е случило. В настлания с плочки болничен коридор я връхлетяха отколешни спомени как устните на Фиби отичат, диша трудно, а когато онази сестра я ядоса, Ал се намеси. Сега Фиби е вече жена и крачи до нея в работните си дрехи, а двамата с Ал са женени от осемнайсет години.

Осемнайсет години.

Ал беше буден и тъмните му прошарени кичури се открояваха на бялата възглавница. Когато влязоха, той се помъчи да се надигне, но изкриви лице от болка и бавно полегна обратно.

— О, Ал. — Тя прекоси стаята и хвана ръката му.

— Добре съм — каза той, затвори за миг очи и пое дълбоко дъх. Усети, че цялата притихва, защото никога не бе виждала Ал толкова развълнуван, че чак леко се тресеше, а край ухото му един мускул върху челюстта играеше.

— Хей, започваш да ме плашиш — рече тя, мъчейки се да говори бодро.

Тогава той отвори очи и за миг двамата останаха вперили поглед един в друг, а всичко наоколо им се стопи. Той се протегна и леко докосна с огромната си длан бузата й. Тя я притисна с ръка, усетила очите си да се насълзяват.

— Какво стана? — прошепна тя.

Той въздъхна.

— Не знам. Беше толкова слънчево. Светъл, ясен следобед. Пътят беше прав и си припявах с радиото. Мислех си колко хубаво щеше да е и ти да си с мен, както си говорихме. В следващия момент осъзнах, че камионът се носи през мантинелата. И после нищо не помня. Чак докато се събудих тук. Съсипах камиона. Ченгетата казаха, че ако съм излетят десетина метра по-напред или по-нататък по пътя, край с мен.

Каролайн се наведе и го прегърна, долавяйки мириса му. Сърцето му биеше равномерно. Само преди дни се носеха по дансинга, тревожеха се за покрива, за щорите. Опипа прерасналата му по врата коса.

— О, Ал.

— Знам — рече той. — Знам, Каролайн.

Ококорила очи, Фиби заплака, заглушавайки хлиповете си с ръка. Каролайн се поизправи и я прегърна. Погали я по косата и усети струящата от тялото й топлина.

— Фиби — каза Ал. — Виж ти кой е тук, право от работа. Добре ли мина денят ти, скъпа? Не стигнах до Кливланд, така че не ти купих от онези кифлички, дето толкова ги обичаш. Следващия път, става ли?

Фиби кимна, бършейки сълзи с ръце.

— Къде е камионът ти? — попита тя и Каролайн си спомни как навремето Ал ги качваше да ги повози, а Фиби, седнала във високата кабина, дърпаше юмруче надолу, когато задминеха други камиони, да ги подсети да натиснат клаксоните си.

— Счупен е — каза Ал. — Съжалявам, но наистина е на пихтия.

Ал остана два дни в болницата, след което се прибра. За Каролайн времето минаваше в някаква мъглявина — да закара Фиби на работа, да иде и тя, в грижи около Ал, да сготви, да намери време и за прането. Вечер си лягаше капнала, събуждаше се и започваше всичко отначало. Ал, който бе ужасен пациент — сприхав, задето е прикован на едно място, избухлив и придирчив, никак не й помагаше. За зла беда й напомняше за онези първи дни с Лео в същата къща, сякаш времето не тече хронологично, а се върти в кръг.

Мина седмица. В събота Каролайн, капнала, зареди пералнята и отиде в кухнята да приготви нещо за вечеря. Извади от хладилника половин килограм моркови за салата и претършува фризера, с надеждата да измисли нещо. Нищо. Е, на Ал няма да му хареса, но защо да не поръча пица. Вече беше пет и след малко трябва да тръгва да прибере Фиби от работа. Както белеше морковите, се спря и се загледа през бледото си отражение в прозореца към червените табели на веригата магазини за хранителни стоки „Фудлан“, които блестяха през голите клони на дърветата, замисли се за Дейвид Хенри. Сети се и за Нора, толкова ясно въплътена в снимките му — как плътта й се извива подобно на хълм, а косите й изпълват рамката с ненадейно грейнала светлина. Писмото от адвоката още си стоеше в чекмеджето. Тя спази уговорката отпреди катастрофата на Ал и отиде в охолната кантора, цялата в дъбова ламперия, и разбра подробностите около наследството от Дейвид Хенри. Цяла седмица разговорът не й излизаше от ума, макар да нямаше време да го обмисли или да го обсъди с Ал.

Отвън се чу шум. Каролайн се сепна и се извърна. През прозореца на задната врата зърна Фиби вън на верандата. Все някак се е прибрала сама, беше без палто. Каролайн изпусна белачката и тръгна към вратата, бършейки ръце в престилката. Там забеляза още нещо, което от кухнята не се виждаше — до Фиби бе застанал Робърт, прегърнал я през раменете.

— Какво правиш тук? — рязко попита тя и пристъпи навън.

— Взех си почивен ден — отвърна Фиби.

— Така ли? Ами работата?

— Макс е там. Аз ще поема нейните часове в понеделник.

Каролайн бавно кимна.

— А как се прибра? Тъкмо се канех да тръгна да те взема.

— С автобуса — каза Робърт.

— Да — засмя се Каролайн, но когато заговори, от тревога гласът й прозвуча хапливо. — Така. То се знае. С автобуса. Ох, Фиби, казах ти да не правиш така. Не е безопасно.

— И аз, и Робърт сме живи и здрави — рече Фиби, с леко провиснала долна устна, както когато се ядосаше. — Двамата с Робърт ще се женим.

— Мили боже — възкликна Каролайн, на косъм да си изтърве нервите. — Как така ще се жените? Вие нищичко не знаете за брака, нито единият, нито другият.

— Знаем — отговори Робърт. — Знаем какво е бракът.

Каролайн въздъхна.

— Слушай, Робърт, най-добре си иди. Щом си стигнал дотук с автобуса, ще успееш да стигнеш и до вас. Нямам време да те закарам. Трябва да си вървиш.

За нейна изненада Робърт се усмихна. Хвърли поглед към Фиби и се упъти към потъналия в сенки край на верандата, където се наведе под люлката. Върна се с букет бели и червени рози, които сякаш нежно грееха сред спускащия се здрач.

Подаде ги на Каролайн и крехките им листенца докоснаха кожата й.

— Робърт? — стъписа се тя, а студеният въздух се пропи с едва доловимо ухание. — Какво е това?

— Взех ги от бакалията — отговори той. — Имаше разпродажба.

Каролайн поклати глава.

— Не разбирам.

— Събота е — напомни й Фиби.

Събота — денят, в който Ал се връща от път, неизменно с подарък за Фиби и букет цветя за съпругата си. Каролайн си ги представи двамата, Робърт и Фиби, как отиват с автобуса до бакалията, където Робърт работи като склададжия, проучват цените на цветята, отброяват точно сумата. Нещо в нея все още искаше да кресне, да натири Робърт в автобуса и да го изпъди от живота им, но друга част от нея искаше да каже: Не мога повече. Не искам и да знам.

Отвътре настоятелно зазвъня звънчето, което бе оставила при Ал. Каролайн въздъхна и тръгна обратно, като ги подкани с жест да влязат в кухнята на светло и топло.

— Добре — каза тя. — Влезте, и двамата. Влезте, преди да сте замръзнали.

Изтича по стълбите, опитвайки се да възвърне спокойствието си. Колко ли може да издържи една жена?

— Бъди по-търпелив — рече тя, прекрачвайки прага на стаята им, където Ал седеше с вдигнат на една отоманка крак и книга в скута. — Търпение. Ал, откъде, мислиш, произхожда тази дума? Знам, че е влудяващо, но за да оздравееш, трябва време, за бога.

— Ти най-вече искаше да си стоя у дома — тросна й се той. — Внимавай какво си пожелаваш.

Каролайн поклати глава и приседна на ръба на леглото.

— Не това си пожелах.

Той се загледа за малко през прозореца.

— Права си — рече Ал накрая. — Извинявай.

— Добре ли си? — попита тя. — Много ли боли?

— Не чак толкова.

Оттатък прозореца вятърът разлюля последните листа по чинара на фона на виолетовото небе. Под дървото имаше торбички с луковици лалета, които чакаха да ги посадят. Предишната седмица двете с Фиби засадиха хризантеми — ярки експлозии в оранжево, кремаво и тъмнопурпурно. Седна на пети да им се полюбува, отърсвайки пръстта от ръцете си, и си спомни как навремето работеха с майка си в градината, свързани, макар и безмълвно, от работата си. Почти никога не подемаха лични теми. А сега на Каролайн й се искаше да й бе казала толкова неща.

— Ще го зарежа — изтърси Ал, без да я поглежда. — Камиона де.

— Добре — рече тя, мъчейки се да си представи как ще живеят тогава. Радваше се, нещо в душата й се свиваше всеки път, когато си го представеше как кара някъде на километри, но в миг я жегна и тревога. Откакто се ожениха, нито веднъж не бяха прекарвали заедно повече от седмица.

— Все ще ти се пречкам — каза Ал, сякаш й чете мислите.

— Така ли? — внимателно го изгледа тя, колко е бледен, сериозните му очи. — Значи мислиш да се пенсионираш окончателно, така ли?

Той поклати глава, вторачен в ръцете си.

— Много съм млад за пенсия. Мислех си, че мога да правя нещо друго. Да речем да ме прехвърлят в офиса, познавам системата като петте си пръста. Или да карам градски автобус. Не знам, нещо, наистина. Но по пътищата повече не мога да тръгна.

Каролайн кимна. Бе ходила с колата до мястото на произшествието и видя раздраната в мантинелата дупка, изораната земя, където камионът бе паднал.

— Открай време имам чувството — рече Ал, поглеждайки ръцете си; не се бе бръснал и брадата му бе прораснала, — че един ден това ще се случи. И ето, че се случи.

— Не знаех. Не си и споменавал, че се страхуваш.

— Не се страхувам — рече Ал. — Просто имах това чувство. Различно е.

— И така да е. Никога дори дума не отвори.

Той сви рамене.

— И какво? Каролайн, то бе просто чувство.

Тя кимна. Няколко метра по-нагоре или по-надолу, и Ал е щял да загине, неведнъж повториха полицаите. Цяла седмица си забраняваше да мисли какво би станало. Но истината е, че сега като нищо можеше да е вдовица и занапред да я очаква живот в самота.

— Може би е добре да се пенсионираш — бавно рече тя. — Ходих при адвоката, Ал. Вече се бях уговорила и отидох. Дейвид Хенри е оставил куп пари на Фиби.

— Хубаво, но те не са мои — отговори Ал. — И милион да са, не са мои.

Спомни си как реагира той, когато Доро им остави къщата — със същата неохота да приеме нещо, което не е изработил със собствените си ръце.

— Така е. Парите са за Фиби. Но ние, ние двамата с теб я отгледахме. Ако тя е обезпечена, ще имаме една грижа по-малко. Ще сме по-независими. Ал, ние работихме здраво. Може би ни е време да се пенсионираме.

— Какво искаш да кажеш? Искаш Фиби да се изнесе ли?

— Не. Ни най-малко не го искам. Но Фиби го иска. Сега двамата с Робърт са долу. — Каролайн едва-едва се усмихна при спомена за розите, които остави на плота до купчината недообелени моркови. — Ходили заедно до бакалията. С автобуса. Купили ми цветя, понеже е събота. Така че не знам, Ал. Коя съм аз, та да ги поучавам? Може пък и наистина да се справят, поне криво-ляво, двамата.

Той кимна умислен и я порази колко уморен вид има, колко крехък в края на краищата е животът — и нейният, и неговият. През всички тези години се бе мъчила да предвиди всичко, да ги предпази от какво ли не, а ето го Ал поостарял, със счупен крак, а това и през ум не й бе минавало.

— Утре ще изпека месо в гювеч — това бе любимото му ядене. — За вечеря пица става ли?

— Добре — съгласи се Ал. — Но я поръчай от онази пицария на Брадък.

Тя докосна рамото му и заслиза по стълбите да се обади. На площадката спря и се заслуша в Робърт и Фиби от кухнята, които си приказваха и от време на време прихваха. Светът е необятен, непредсказуем и понякога стряскащ. Но сега дъщеря й е в кухнята и се смее с приятеля си, а съпругът й дреме с книга в скута и тя няма да готви за вечеря. Пое дълбоко дъх. Долови ухание на рози — невинно, свежо като сняг.

1989

I

1 юли 1989 година

Откакто Дейвид се изнесе преди седем години, никой не бе отварял ателието му над гаража и тъмната стаичка, но сега бе обявила къщата за продан и нямаше вече за кога да отлага. Фотографиите на Дейвид пак се търсеха, и то за много пари, и на другия ден щяха да дойдат галеристи да разгледат албумите. Затова още от сутринта Нора седна на боядисания под, разрязваше кутии с макетен нож, вадеше папки със снимки, негативи и бележки, решена да не се поддава на емоциите и да подбере какво да покаже без никаква сантименталност. Сигурна бе, че ще свърши бързо, Дейвид бе невероятно подреден и всичко прилежно бе надписал. За ден ще успея, каза си тя, един ден ще ми стигне.

Но не помисли за спомените, за примамващия капан на миналото. Вече бе рано следобед, ставаше горещо, а тя бе прехвърлила само една кутия. Откъм прозореца бръмчеше вентилатор и по кожата й избиха капчици пот, а гланцираните снимки залепваха по пръстите й. Неочаквано й се сториха толкова скорошни и толкова невероятни, годините на нейната младост. Ето я с небрежно вързан сред грижливо вчесани коси шал заедно с Бри с големите й обеци и богата пола на парчета. Ето и една много необичайна снимка на Дейвид — съвършено сериозен, късо подстриган, прегърнал Пол, който е още мъничко бебе. Нахлулите спомени изпълниха стаята и я приковаха: ухание на люляк и свежест, на бебешката кожа на Пол; докосването на Дейвид и как той се прокашля; светлината на един потънал в забрава следобед, който хвърля шарки по дървения под. Какво ли означава, запита се Нора, това, че са изживели тези мигове именно така? Какво ли следва да означава, че жената от тези снимки няма нищо общо с жената, която помни, че бе на младини? Ако се вгледа, ще ги съзре — отчуждеността и копнежа в неизменно зареяния някъде точно отвъд края на снимката поглед. Но друг не би го забелязал, Пол не би го разпознал. Само по тези образи никой не би се и досетил за плетеницата от тайни, скрити в сърцето й.

Една оса се рееше и виеше край тавана. Всяка година идваха отново и отново и правеха гнездото си сред стрехите. Но Пол вече бе голям и Нора не им обръщаше внимание. Стана, пресегна се и взе една кола от хладилника, в който навремето Дейвид държеше химикали и елегантно опаковани филми. Отпи, загледана през прозореца в дивите ириси и орлови нокти в задния двор. Открай време все се канеше да го подреди, не само да окачва хранилки за птици по клоните на орловите нокти, но за толкова години нищо не направи и дворът така и ще си остане. След два месеца ще се омъжи за Фредерик и повече няма да стъпи в тази къща.

Прехвърлиха го във Франция. На два пъти преместването му се осуети и говориха да се преместят заедно в Лексингтън — да продадат къщите си и да започнат отначало, съвършено наново някъде, където нито единият, нито другият бе живял. Бяха го споменавали между другото, вяло; повдигаха темата на вечеря или докато лежат един до друг в здрача с по чаша вино на нощните шкафчета, а бледият лунен сърп се извисява през прозореца над дърветата. Лексингтън, Франция, Тайван — на Нора й бе все едно, защото имаше чувството, че чрез Фредерик вече е открила нова страна. Понякога нощем затваряше очи и лежеше будна, заслушана в равномерното му дишане, изпълнена с тиха радост. С болка осъзнаваше колко далеч от любовта са се отклонили и тя, и Дейвид. Неговата грешка несъмнено бе и нейна. Беше толкова напрегната и нервна, и толкова се страхуваше от всичко след смъртта на Фиби. Но тези години вече бяха далеч, бяха отминали, оставяйки след себе си единствено спомени.

Франция е чудесно решение. Зарадва се, като разбра, че работата му е близо до Париж. Наеха си и къщичка край реката в Шатоньоф. Фредерик вече замина да направи оранжерия за орхидеите си. Дори сега във въображението й изплуваха образи: гладките червени плочи във вътрешния двор, лекият полъх откъм реката сред клоните на брезата до вратата, падащото по раменете и ръцете на Фредерик слънце, докато сглобява стъклените стени. До гарата се стига пеш и за два часа е в Париж, може и да иде до селото за пресен хляб и сирене и искрящи бутилки тъмночервено вино и след всяко магазинче платнените й пазарски торби ще натежават все повече. Докато задушава лук, може да вдигне поглед към бавно носещата се отвъд оградата река. Вечер, когато двамата с Фредерик сядат във вътрешния двор на чаша вино да си поговорят, маргаритите изпълват всичко наоколо със свежото си благоухание. Такива обикновени, простички неща. И такова щастие. Нора погледна към кутиите със снимки, идеше й да сграбчи онази млада жена, която бе на младини, и да я разтресе. Продължавай, искаше й се да й каже. Не се предавай. В края на краищата и твоят живот ще се нареди.

Допи колата и отново се захвана за работа, заряза кутията, в която толкова време се рови, и отвори друга. Вътре папките бяха подредени по години. В първата имаше снимки на непознати бебета — заспали в колички, седнали на трева или на някоя веранда, в топлата прегръдка на майките си. Всички бяха гланцирани, черно-бели, 20 на 25 см — дори Нора разбра, че това са първите експерименти на Дейвид със светлината. Галеристите ще са доволни. Някои бяха толкова тъмни, че фигурите едва се различаваха, други — почти бели. Дейвид сигурно бе изпробвал възможностите на фотоапарата си, като е снимал едни и същи обекти с различен фокус, бленда и светлина.

Втората папка бе почти същата, както и третата, и четвъртата. Снимки на момичета, вече не бебета, а две, три и четиригодишни. Момиченца в празнични великденски роклички в черква, други тичат в парк, ядат сладолед или са се скупчили пред училището през междучасието. Момичета, които танцуват, хвърлят топка, смеят се, плачат. Нора се смръщи и запрехвърля по-бързо снимките. Не разпозна нито едно дете. Снимките бяха подредени внимателно по възраст. Към края попадна на образи не на момиченца, а на млади жени, които се разхождат, приказват, пазаруват, говорят си. Последната бе на млада жена в библиотека, подпряла брадичка с ръка, загледана през прозореца с отнесен, познат и на Нора, поглед.

Пусна папката в скута си и снимките се разпиляха. Какво е това? Всички тези момиченца и млади жени — да не е някаква сексуална обсебеност, но Нора инстинктивно знаеше, че не е. Общото във всички снимки е не мракът, а невинността. Играещи в близкия парк момиченца, а вятърът си играе с косите и рокличките им. Дори по-възрастните, жените, имат същия отнесен поглед към света, широко, някак въпросително отворили очи. Сред играта на светлина и сенки се стели загуба, снимките са изпълнени с копнеж. Да, с копнеж, не сладострастие.

Обърна капака да види етикета. Пишеше само ИЗСЛЕДВАНЕ.

Припряно, без да я е грижа, че разбърква всичко, Нора прегледа и останалите кутии, като ги издърпа една по една. Насред стаята намери още една, на която по същия начин с удебелени, черни букви пишеше ИЗСЛЕДВАНЕ. Отвори я и извади папките.

Тук снимките не бяха на момичета, нито на непознати, а на Пол. Папки и папки със снимки на Пол от пеленаче до голямо момче, как се променя, как расте, непримиримия му гняв. Вглъбеността му и невероятният му музикален талант, полетелите по струните на китарата пръсти.

Нора остана така притихнала, развълнувана, аха да прозре. И тогава, в миг, я осени — безвъзвратно, изпепеляващо — през всички години на мълчание, през които и не продума за дъщеря им, която бяха загубили, Дейвид е регистрирал нейната липса. Докато Пол и хиляди други момиченца са растели.

Пол, но не и Фиби.

Доплака й се. Внезапно неистово й се прииска да поговори с Дейвид. През всичките тези години тя му е липсвала. Тези безбройни снимки, целият този безмълвен, спотаен копнеж. Прехвърли още веднъж снимките на Пол като малък: как хваща бейзболна топка, как свири на пиано, застанал в идиотска поза под дървото в задния двор. Бе събрал всички тези спомени — мигове, които Нора не бе и забелязала. Заразглежда ги отново и още веднъж, и се опита да си се представи в света, в който е живял Дейвид, през неговите очи.

Минаха два часа. Усети, че е гладна, но не можеше да се застави да стане от пода, камо ли да излезе от стаята. Купища фотоси, стотици снимки на Пол, на безименни момичета и жени — негови връстнички. Открай време, през всичките тези години бе чувствала присъствието на дъщеря си — сянка, застанала зад всеки заснет кадър. Загубиха Фиби при раждането й, но тя неизменно бе наоколо, невидима, сякаш станала преди миг и излязла, а уханието й, полъхът от движенията й още се носеха из стаята. Нора не бе споделила тези си чувства с никого от страх, че ще я помислят за прекалено сантиментална, дори за луда. Сега се стъписа до сълзи, осъзнавайки колко дълбоко и Дейвид е усещал липсата на дъщеря им. Като че ли я бе търсил навсякъде — във всяко момиче, във всяка млада жена, но напразно.

Накрая, сред стелещата се тишина, дочу леко поскърцване на чакъл — по алеята зави кола. Някой идваше. Чу да се затръшва врата, нечии стъпки, звънеца на входа на къщата. Поклати глава и преглътна, но не стана. Който и да е, ще си иде и ще дойде друг път или никога. Бършеше сълзите от очите си — комуто и да е потрябвала, ще почака. Но не. Бяха обещали да минат да оценят мебелите следобед. Така че притисна длани до бузите си и влезе в къщата през задния вход, като се поспря да наплиска лице с вода и да се среши.

— Идвам — подвикна тя сред шуртящата вода, когато звънецът иззвъня повторно. Мина през стаите със струпани в средата и покрити с тънък брезент мебели — на другия ден щяха да дойдат бояджии. Преброи колко дни й остават, чудейки се дали ще успее да се справи с всичко. За миг си припомни онези вечери в Шатоньоф, когато й се стори възможно животът й да потече безбурно, спокойно да разцъфне като напъпил цвят.

Отвори вратата, бършейки ръце.

Жената на верандата й бе бегло позната. Бе с практичен, ежедневен тъмносин панталон, бяла памучна дреха с къси ръкави и гъста, късо подстригана побеляла коса. От пръв поглед си личеше, че е организирана, работлива, човек, който не се занимава с празни работи, човек отговорен и делови. Но мълчеше. Сякаш се сепна при вида на Нора и толкова изпитателно се вгледа в нея, че Нора отбранително скръсти ръце, съзнавайки, че шортите й са целите в прахоляк, а фланелката й е подгизнала от пот. Хвърли поглед към улицата, после отново обърна очи към жената на прага. Улови вторачения й поглед и се загледа в отдалечените едно от друго, съвършено сини очи, и в миг разбра.

Дъхът й секна.

— Каролайн? Каролайн Гил, нали?

Жената кимна и за миг затвори сините си очи, сякаш имаше нещо помежду им, което дразнеше. При вида на тази жена от отдавна забравеното минало, нещо дълбоко в сърцето й затрептя и я върна към онази вече като в сън нощ, когато двамата с Дейвид минаха по потъналите в сняг и тишина улици до клиниката, когато Каролайн Гил я упои и държа ръката й по време на контракциите, повтаряйки: Погледнете ме, погледнете ме, мисис Хенри, аз съм тук, с вас съм и вие се справяте чудесно. Тези сини очи, здравата десница бяха толкова неразривно свързани с онези мигове, както и методичното шофиране на Дейвид и първият мелодичен плач на Пол.

— Какво ви води насам? — попита Нора. — Дейвид почина преди година.

— Знам — кимна Каролайн. — Знам, искрено съжалявам. Вижте, Нора, мисис Хенри, има нещо, за което трябва да поговорим, но ми е трудно. Дали можете да ми отделите няколко минути? Когато ви е удобно. Ще дойда друг път, ако моментът не е подходящ.

Гласът й бе толкова настоятелен и непоколебим, че макар да си мислеше, че това няма да доведе до нищо добро, Нора неусетно отстъпи и покани Каролайн Гил в антрето. Покрай стените бяха подредени една върху друга пълни, залепени с тиксо кутии.

— Извинете, че къщата е в такъв вид — прикани я Нора в хола, където всички мебели бяха избутани в средата. — Ще идват бояджии да поосвежат. И оценители за мебелите. Ще се омъжвам повторно — додаде тя. — Местя се.

— Значи извадих късмет, че ви намерих. Радвам се, че не изчаках още.

А защо ме намери?, чудеше се Нора, но по навик покани Каролайн в кухнята, защото само там можеха да седнат удобно. Докато прекосяваха трапезарията безмълвно, Нора си спомни колко внезапно изчезна Каролайн и какъв скандал се разрази. На два пъти хвърли поглед през рамо, но не можеше да се отърси от странното чувство, което присъствието на Каролайн разбуди у нея. На врата на Каролайн на верижка висяха слънчеви очила. С годините чертите й се бяха изострили, носът и брадичката изпъкваха още повече. Би била страхотна в делова среда, реши Нора. С нея шега не бива. Но осъзна, че неудобството й се дължи на нещо друго. Каролайн я познаваше като друг човек — тогава бе млада, неуверена, погълната от един живот и минало, с които не се гордееше особено.

Каролайн седна до масичката за закуска, а Нора напълни две чаши с лед и вода. Последната бележка на Дейвид —_ Оправих мивката в банята. Честит Рожден ден!_ — бе закачена с кабарче на дъската точно зад рамото на Каролайн. Нора нервно се сети за снимките, които я чакаха в гаража, и за всички неотложни дела, които трябваше да свърши.

— Имате пойни птички — отбеляза Каролайн и кимна към избуялата, буренясала градина.

— Да. Години ги примамвахме да свият гнездо тук. Дано следващите собственици ги хранят.

— Сигурно е странно да се местиш.

— Време е — Нора извади две подложки и сложи чашите на масата. Седна. — Но едва ли сте дошли за това.

— Не.

Каролайн отпи и положи длани на масата, сякаш, усети Нора, търси стабилност. Но когато заговори, гласът й бе спокоен и решителен.

— Нора, може ли да ви наричам Нора? Така ви наричах в мислите си през всичките тези години.

Нора кимна, все още объркана, все по-напрегната. Кога ли за последен път се е сещала за Каролайн Гил? Сигурно преди десетилетия и то единствено като неотделима част от нощта, когато се роди Пол.

— Нора — рече Каролайн, сякаш четеше мислите й, — какво си спомняте от нощта, когато се роди синът ви?

— Защо питате? — гласът на Нора не трепна, но тя се отдръпна, по-далеч от непреклонния поглед на Каролайн, от някакъв подмолен вихър, от собствения си страх от онова, което може да се случи. — Защо сте дошла и защо ме питате за това?

Каролайн Гил не отговори веднага. Леещите се трели на птичките прелетяха през стаята като прашинки светлина.

— Вижте, съжалявам — поде Каролайн. — Не знам как да го кажа. Май лесен начин няма, затова ще говоря направо. Нора, онази нощ, когато се родиха близнаците, Фиби и Пол, тогава възникна проблем.

— Да — рязко рече Нора, припомняйки си пустотата след раждането, радост, преплетена с пустота и безкрайния мъчителен път, който измина до настоящия момент на непоклатимо спокойствие. — Дъщеря ми умря — каза тя. — Това бе проблемът.

— Фиби не умря — каза Каролайн с нетрепващ глас, вперила поглед право в очите й, и Нора усети мигът да я сграбчва както преди толкова години, вкопчила се във втренчения в нея поглед, докато заобикалящият я познат свят се олюлява наоколо й. — Фиби се роди със Синдрома на Даун. Според Дейвид перспективата не бе добра. Помоли ме да я заведа в един дом в Луисвил, където обикновено изпращат такива деца. През 1964-та хората общо взето постъпваха така. Повечето лекари биха ви посъветвали същото. Но аз не можах да я оставя там. Взех я и се преместих в Питсбърг. И всичките тези години се грижих за нея. Нора — добави тя нежно, — Фиби е жива. И е добре.

Нора седеше като вкаменена. Птичките в градината пърхаха насам-натам и чуруликаха. По една или друга причина си спомни как някога падна в една необозначена шахта в Испания. Както се разхождаше безгрижно един слънчев ден по улицата, в миг я обзе някакъв неудържим порив и се озова до кръста в една шахта с изкълчен глезен и дълги, дълбоки прорези по прасците. Добре съм. Добре съм, повтаряше тя на хората, които й помогнаха да се измъкне и я заведоха на лекар. Добре съм. Едва след време, вече сама, на спокойствие в стаята си, когато затвори очи, я завладя същият порив и отново загуби контрол и заплака. И сега се чувстваше така. Трепереща, тя се вкопчи в ръба на масата.

— Какво? — рече тя. — Какво каза?

Каролайн повтори: Фиби не е мъртва, била я взела. Толкова години, Фиби е раснала в друг град. В безопасност е, повтаряше Каролайн. В безопасност, добре са се грижили за нея, обичана е. Фиби, дъщеря й, близначката на Пол. Родена със Синдрома на Даун, отпратена.

Дейвид я отпратил.

— Ти си луда — избухна Нора, но дори докато го изричаше, чувстваше как безкрайните назъбени късчета на живота й се сглобяват в едно цяло и знаеше, че Каролайн казва истината.

Каролайн бръкна в чантата си и приплъзна по полираната ясенова повърхност две полароидни снимки. Нора нямаше сили да ги вземе, цяла трепереше, но се наведе и ги погледна: момиченце в бяла рокличка, с големи бузки и грейнало в усмивка личице, затворило в задоволство бадемовите си очички. И другата — същото момиченце, но след години, готово да хвърли баскетболна топка към коша миг преди да отскочи. На едната малко приличаше на Пол, на другата — на Нора, но най-вече бе себе си: Фиби. Не някой образ от надлежно подредените папки на Дейвид, просто си беше тя. Жива под слънцето.

— Но защо? — В гласа й отекна горестно терзание. — Защо ще постъпи така? Ами ти?

Каролайн поклати глава и пак се загледа навън към градината.

— С години вярвах, че съм права — каза тя. — Вярвах, че съм направила каквото е редно. Онзи приют беше отвратителен. Дейвид не го бе виждал, не знаеше колко е ужасен. И така, взех Фиби и я отгледах, борих се с какво ли не да има право да завърши училище и да ползва здравна помощ. Да съм сигурна, че ще живее добре. Да речеш, че съм герой. Но май винаги съм знаела, дълбоко в себе си, че подбудите ми не са изцяло безкористни. Исках да имам дете, а нямах. И аз бях влюбена в Дейвид, или поне така си мислех. Искам да кажа, тайничко — бързо допълни тя. — Всичко бе само във въображението ми. Дейвид така и не ми обърна внимание. Но когато видях съобщението за погребението, разбрах, че нямам избор и трябва да я взема. Разбрах, че и бездруго е добре да се преместя и не мога да я оставя.

Потънала в бесния водовъртеж на спомените, Нора се пренесе в онези неясни дни на скръб и радост, с Пол на ръце, а Бри й подава слушалката на телефона с думите: Трябва да забравиш, каквото било — било. Планира цялата заупокойна служба сама, без да казва на Дейвид, и всяка дреболия около подготовката й я връщаше към този свят, а когато Дейвид се прибра онази вечер, се противопостави и трябваше да го убеждава.

Какво ли му е било на него, онази вечер, а по време на службата?

Но не й попречи да довърши започнатото.

— Но защо той не ми каза? — едва прошепна тя. — През всички тези години дори не го спомена.

Каролайн поклати глава.

— Не мога да отговоря вместо Дейвид. Така и не го разбрах. Знам, че ви обичаше, и съм убедена, колкото и чудовищно да изглежда, че намеренията му бяха благородни. Веднъж ми разказа за сестра си. Страдала от сърдечна недостатъчност и умряла млада, а майка му така и не превъзмогнала скръбта си. Каквото и да значи, мисля, че се опита да ви защити.

— Тя е мое дете. — Думите на Нора се изтръгнаха от дълбините на цялото й същество, от отколешна, дълбоко стаена болка. — Тя е плът от плътта ми. Да ме бил предпазел. Като ми каже, че е умряла ли?

Каролайн не отговори и двете седяха сред трупащото се помежду им мълчание. Нора си помисли за Дейвид на стотиците снимки, в безчетните мигове от съвместния им живот, понесъл тази тайна в себе си. Тя не знаеше, не се сети. Но сега, когато й казаха, всичко някак ужасно си дойде на мястото.

Най-сетне Каролайн отвори чантата си и извади листче с адреса и телефонния си номер.

— Тук живеем. Съпругът ми Ал, Фиби и аз. Тук Фиби отрасна. Отрасна щастлива, Нора. Знам, че не е кой знае какво за вас, но е истина. Вече е хубава млада жена. Идния месец се мести в защитен пансион. Така иска. Има хубава работа в едно фотографско ателие. Харесва й там и всички я обичат.

— Фотографско ателие ли?

— Да. Справя се чудесно, Нора.

— Тя знае ли? — попита Нора. — Знае ли за мен? А за Пол?

Каролайн сведе поглед към масата, опипвайки крайчеца на снимката.

— Не. Не исках да й казвам, преди да съм говорила с вас. Не знаех какво ще решите, дали ще искате да се срещнете. Надявам се да го сторите. Но, то се знае, не ще ви коря, ако не пожелаете. Толкова години… ох, съжалявам. Но ако искате да ни посетите, ние сме там. Само се обадете. Следващата седмица или догодина.

— Не знам — провлече Нора. — Май не съм на себе си.

— Естествено е. — Каролайн стана.

— Може ли да задържа снимките? — попита Нора.

— Ваши са. Винаги са били.

На верандата Каролайн се поспря и я прониза с поглед.

— Той много ви обичаше. Открай време Дейвид бе влюбен във вас, Нора.

Нора кимна, припомняйки си как сама каза същото на Пол в градината в Париж. От верандата се загледа как Каролайн се отдалечава към колата и се чудеше към какъв ли живот се връща тя, с какви ли трудности и загадки е изпълнен той.

Остана дълго на верандата. Фиби е жива, на този свят. Вестта откри бездънна яма в сърцето й. Всички я обичат, рече Каролайн. Добре се грижили за нея. Но не и тя, Нора, която положи толкова усилия да я забрави. Сънищата й, неистовото взиране сред крехките замръзнали тревички, в търсене на нещо, болезнено я връхлетяха за пореден път.

Прибра се в къщата, разплакана, мина покрай покритите мебели. Оценителят ще дойде. И Пол ще си дойде, днес или утре — обеща да се обади, но понякога направо се появяваше. Изми чашите за вода и ги избърса, после остана в потъналата в тишина кухня и се замисли за Дейвид, за безчетните нощи през годините, когато ставаше по тъмно и отиваше в болницата да намести нечия счупена кост. Добър човек бе Дейвид. Ръководеше клиниката, грижеше се за изпадналите в беда.

А дъщеря им отпратил и на нея каза, че е умряла.

Нора стовари юмрук върху плота и чашите подскочиха. Сипа си джин с тоник и бавно се качи горе. Легна, после стана и се обади на Фредерик, но щом й отговори телефонният секретар, затвори. След време се върна в ателието на Дейвид. Всичко си беше както го остави — в топлия притихнал ден по целия под се стелеха снимки и кутии. Поне петдесет хиляди долара бяха вложени тук, по преценка на галеристите. Дори повече, ако се намерят и бележки, написани собственоръчно от Дейвид за работата му.

Всичко си беше същото, но същевременно нищо не бе както преди.

Нора подхвана първата попаднала й кутия и я завлачи по пода. Вдигна я на плота, после я закрепи на перваза на прозореца към задния двор. Поспря да си поеме дъх, после отвори прозореца и решително бутна кутията с две ръце и с удовлетворение я чу как тупна на земята. Върна се за втора, после за трета. Беше точно такава, каквато бе искала да бъде на младини: решителна, енергична — да, безмилостна. За няма и час кабинетът бе празен. Върна се в къщата, като подмина разкривените по алеята за коли кутии и изсипалите се, разпилени по тревата в късния следобед снимки.

Взе си душ и остана под шуртящата вода, докато не потече студена. Облече една широка рокля, направи си още едно питие и седна на дивана. От тежките кутии мускулите на ръцете я боляха. Сипа си пак питие и се върна на дивана. Часове по-късно тъмнината я завари там. Телефонът иззвъня и тя чу записа на собствения си глас, после Фредерик, който се обаждаше от Франция. Гласът му бе плавен и равномерен като далечен бряг. Копнееше да е там, там, където животът й е смислен, но нито вдигна телефона, нито му се обади. В далечината се чу влак. Придърпа един плетен шал и се отдаде на среднощния мрак.

Придремваше, сепваше се, но не можа да заспи. От време на време ставаше да си направи ново питие, минаваше през празните стаи, цели в лунни сенки, и опипом си напълваше поредната чаша. После заряза тоника, както и лимоновия сок и леда. По едно време й се присъни, че Фиби е в стаята — появи се някак от стената, където бе живяла толкова години, покрай която Нора бе минавала ден след ден, без да я забележи. Тогава се събуди в сълзи. Изля останалия джин в мивката и изпи чаша вода.

На зазоряване най-сетне заспа. По обед се събуди и входната врата зееше, а задният двор бе осеян със снимки по рододендроните, полепнали по зида на къщата, по старата ръждясваща люлка на Пол. Просветващи ръце и очи, кожа, прилична на морски бряг, кичур коса, кръвни клетки, пръснати като капчици масло по водата. Мигове от живота им през очите на Дейвид, на които Дейвид бе придал форма. Негативи, черни целулоидни ленти, разпилени по тревата. Представи си стъписаните, вбесени викове на галеристите, приятелите, на сина си, дори на част от самата нея, представи си ги да крещят: Но ти унищожаваш цяла история!

Не, отговори мислено тя, връщам си я.

Изпи още две чаши вода и един аспирин, после се захвана да извлачи кутиите в дъното на обраслия двор. Една кутия, в която бяха снимки на Пол още от люлката, тикна обратно в гаража да я запази. Беше горещо и я болеше глава, пред очите й заиграха искрици, защото се замая, когато се изправи прекалено рязко. Припомни си онзи отдавнашен ден на плажа, проблясващата вода, как леко й се зави свят и как Хауард изплува пред погледа й.

Зад гаража бяха струпани камъни. Извлачи ги един по един и ги подреди в голям кръг. Изпразни първата кутия и стъписващите на слънчевата светлина гланцирани черно-бели образи на всички тези непознати жени я загледаха вторачено от тревата. Клекна сред палещото обедно слънце и приближи запалка до крайчеца на една лъскава 20 на 25 см снимка. Щом пламъкът я поде и се разгоря, тя побутна лумналата снимка сред ниската купчина, оградена от камъните. Отначало огънят като че ли не се захвана, но скоро се изви трептяща нажежена ивица дим.

Влезе да изпие още една чаша вода. Седна на стъпалото зад къщата и докато отпиваше, се загледа в пламъците. Наскоро от градската управа забраниха каквито и да било огньове и се притесняваше съседите да не извикат полиция. Но всичко наоколо все така тънеше в тишина, дори пламъците бяха безмълвни и се възвисяваха сред горещия въздух в тънка димна струя като синкава мъгла. Из задния двор се носеха късчета овъглена хартия и се рееха сред трептящите знойни вълни като пеперуди. Когато огънят в кръга от камъни се разпали и забумтя, Нора изсипа още снимки. Изпепеляваше светлина, изпепеляваше сенки, изпепеляваше тъй старателно уловените и съхранявани спомени на Дейвид. Ах, ти, кучи син, шепнеше тя, загледана как снимките пламват, а после се снишават овъглени и набръчкани и изчезват.

Светлина при светлината, мислеше си тя, отдръпвайки се от горещия огън, от лумтящите пламъци, от остатъчните прашинки, завихрили се във въздуха.

Пепел при пепелта.

И най-сетне, прах при прахта.

II

2 — 4 юли 1989 година

— Виж какво, Пол, сега ти е лесно да го кажеш — Мишел стоеше до прозореца, скръстила ръце, а когато се обърна, очите й бяха потъмнели от вълнение и замъглени от яд. — Можеш да си приказваш какво ли не по принцип, но истината е, че едно бебе ще промени всичко и най-вече за мен.

Пол седеше на тъмночервения диван, топъл, но неудобен в тази лятна утрин. Двамата с Мишел го намериха на улицата, когато заживяха заедно тук, в Синсинати, в онези шеметни дни, когато изкачваха три етажа по стълбите като на шега. Ако ли не, то бе от умора и вино, примесени със смях, последвани от любовни ласки в унес върху грубата му кадифена тапицерия. Сега тя се извърна и се загледа навън, а черната й коса се развяваше. Някаква ефирна пустота, порив изпълниха сърцето му. Напоследък светът му се струваше крехък като яйчена черупка, сякаш докоснеш ли го по-небрежно, ще се разпадне. Заприказваха съвсем приятелски — най-обикновен разговор кой ще се грижи за котката, докато и двамата отсъстват от града — тя имаше концерт в Индианаполис, а той заминаваше за Лексингтън да помогне на майка си. И изведнъж се озоваха в мрачните владения на сърцето, накъдето напоследък като че ли и двамата непрестанно ги теглеше.

Пол знаеше, че може да смени темата, но упорито продължи:

— Да се ожени човек, не означава веднага да се появят деца.

— О, Пол. Не се заблуждавай. Ти копнееш за дете. Жадуваш, но не за мен, а за някакво въображаемо бебе.

— Нашето въображаемо бебе — уточни той. — Но това ще стане един ден, Мишел. Не веднага. Виж, просто исках да поговорим дали да не се оженим. Какво толкова!

Тя изсумтя вбесена. Таванското помещение бе с чамов под и бели стени, с ярки цветни пръски по шишетата, възглавниците и декоративните възглавнички. Мишел също бе в бяло, а кожата и косата й излъчваха топлотата на пода. Пол я наблюдаваше с болка, съзнавайки, че вече е взела важно решение. Ще го напусне, и то скоро, и ще отнесе със себе си необузданата си красота и музиката си.

— Странно — поде тя. — Така или иначе, ми се струва много странно, че този въпрос се повдига тъкмо когато кариерата ми потръгна. Не преди, а сега. Мисля, че по някаква необяснима причина търсиш повод да се разделим.

— Това е нелепо. Доколко моментът е подходящ, няма нищо общо.

— Така ли?

— Да.

Помълчаха минута-две и тишината започна да се стели в стаята, изпълни я и се притисна до стените. Пол не смееше да заговори, но още повече се боеше да мълчи и накрая не издържа.

— Вече две години сме заедно. Нещата или се задълбочават и променят, или отмират. Искам с теб да продължим заедно.

Мишел въздъхна.

— И бездруго нещата се променят, със или без някакво си листче хартия. Това обаче ти убягва. И каквото и да казваш, това е важно. Каквото и да казваш, една сватба променя всичко и все жените се жертват, кой каквото ще да разправя.

— Това са само приказки. В реалния живот не става така.

— О! Ама ти наистина можеш да изкараш човек от кожата, Пол, толкова си уверен във всичко, да му се не знае.

Слънцето се бе изкачило по небосклона и докосваше реката, изпълваше стаята със сребриста светлина, хвърляйки трепкащи шарки по тавана. Мишел влезе в банята и затвори вратата. Чу я да тършува из чекмеджетата, после пусна водата. Пол прекоси стаята и застана до прозореца на нейното място, загледан навън, сякаш гледката, която бе наблюдавала тя, ще му помогне да я разбере. После тихичко почука на вратата.

— Тръгвам — рече той.

Мълчание.

— Утре вечер ще си дойдеш ли? — последва отклик.

— Концертът ти е в шест, нали?

— Да. — Тя отвори вратата на банята и застана на прага, загърната в бял атлазен халат, и мажеше лице с лосион.

— Добре — каза той и я целуна, вдъхвайки мириса й, гладката й кожа. — Обичам те — додаде той, отстъпвайки назад.

За миг тя се загледа в него.

— Знам. Ще се видим утре.

Знам. Обмисля думите й чак до Лексингтън. Пътува два часа — прекоси река Охайо, мина през несекващия поток от коли край летището и накрая навлезе сред красивите стелещи се хълмове. После пое по притихналите улици в центъра, покрай безлюдни сгради, припомняйки си времето, когато по Мейн Стрийт все още кипеше живот и хората идваха на пазар, да похапнат и да се видят. Спомни си как ходеше в дрогерията и сядаше край машината за сладолед в чашка в дъното. Заскрежени топки шоколад в метална чашка, бръмченето на блендера, смесени миризми от скара и дезинфекциращ препарат. Родителите му се запознали в центъра. Майка му била на ескалатора и се издигала над тълпата като слънце, а баща му я последвал.

Мина покрай новата сграда на банката и стария съд, пустеещото място на едновремешния театър. Слабичка жена вървеше по тротоара с приведена глава, скръстила ръце, а косата й се развяваше от вятъра. За пръв път от години Пол се сети за Лорън Лобелио, как безмълвно, но решително се приближава към него от другия край на гаража седмица след седмица. И той протяга ръце към нея отново и отново и нощи наред се буди сред тъмнината, обзет от страх да не би между него и Лорън да се случи онова, което копнее да преживее сега с Мишел: да се оженят, да имат деца, да вплетат живота си в едно.

Караше, припявайки си последната си песен. Казваше се „Дърво в сърцето“ — може пък да я изпълни довечера в клуба на Дина. Това би шокирало Мишел, но него не го бе грижа. Напоследък, откакто баща му почина, освен в концертни зали все по-често свиреше в непретенциозни заведения — току си вземеше китарата и влизаше в някой бар или ресторант и свиреше и класически пиеси, и по-популярни мелодии, които навремето толкова презираше. Не можеше да си обясни тази промяна, но тя имаше нещо общо с усещането за интимност в такива заведения, с чувството за връзка с публиката — толкова близо, че да се протегне, ще ги докосне. Мишел не бе съгласна. Смяташе, че го прави от мъка, и настояваше да го преодолее. Но Пол не можеше да се откаже. Като момче години наред свири от гняв и копнеж за близост, сякаш чрез музиката си може да внесе ред, осезаема красота в семейството си. Сега вече баща му го нямаше и нямаше напук на кого да свири. Така се сдоби с тази си нова свобода.

Подкара към старата им махала, покрай внушителните къщи с просторни морави отпред, покрай тротоарите и неизменната тишина. Входната врата на къщата на майка му бе затворена. Загаси двигателя и поседя в колата, заслушан в птиците и далечното бръмчене на косачка.

Дърво в сърцето. Баща му почина преди година, а майка му ще се омъжи за Фредерик и ще замине за известно време за Франция, а той е тук не като дете, не и като гост, а за да се погрижи за миналото. То му принадлежи и той ще реши какво да запази и какво да изхвърли. Опита се да поговори за това с Мишел, за дълбокото си чувство за отговорност, как каквото запази от детството си в тази къща, на свой ред ще предаде един ден на собствените си деца и всички ще са наясно защо е такъв, какъвто е. Мислеше си за баща си, чието минало все още е пълна загадка, но Мишел го разбра погрешно и при случайното споменаване на деца, се наежи. Не това исках да кажа, възрази той, ядосан не по-малко от нея. Дали си даваш сметка или не, точно това искаше да кажеш.

Облегна се назад и затърси ключа от къщата в джоба на панталона си. Когато майка му разбра колко ценни са снимките на баща му, започна да заключва, макар кутиите да си стояха непипнати в ателието.

Е, и на него не му се рови из тях.

Когато най-сетне слезе от колата, Пол се поспря на тротоара и се огледа. Беше горещо; високо едва доловим ветрец вееше сред върхарите на дърветата. Листата на дъба се врязваха сред светлината и сенките им танцуваха по земята. Странно, но сякаш му замириса и на сняг, а и по синьото небе се носеха леки сиво-бели прашинки. Пол се протегна сред знойната влага с чувството, че е образ от някоя снимка на баща си, от онези, на които пулсация на сърце изведнъж разцъфва като дърво и светът в миг се преобразява. Улови прашинка. Затвори ръка в юмрук и когато я отвори, по кожата му остана черно петно. Във въздуха се носеха прашинки пепел, същински снежинки в нажежения юлски ден.

Запъти се към стъпалата, оставяйки следи по тротоара. Входната врата не бе заключена, но къщата бе празна. Ехо!, подвикна Пол, крачейки през стаите със събрани в средата и покрити с брезент мебели, а голите стени бяха готови за боядисване. Бе живял тук години, но сега неволно се спря в хола, в който нямаше и помен от вещите, които го изпълваха със смисъл. Колко ли пъти майка му го бе нареждала и пренареждала? А в края на краищата, ето я сега една най-обикновена стая. Мамо!, подвикна той, но никой не му отговори. На горния етаж се спря на прага на своята стая. И тук бяха струпани кутии, пълни с всякакви вехтории, които трябва да прегледа. Не е изхвърлила нищичко, дори афишите грижливо е навила и вързала с ластиче. По стените, където навремето бяха закачени, се очертаваха бледи правоъгълници.

— Мамо! — подвикна той повторно. Слезе долу и излезе на задната веранда.

Тя беше там и седеше на стъпалата в стари сини шорти и размъкната бяла фланелка. Спря безмълвен, оглеждайки странната сцена. В кръг от камъни все още тлееше огън, а по околните храсти и в косите на майка му се бяха заплели прашинки и късчета овъглена хартия, които се бяха посипали върху му в предния двор. Цялата трева бе в листове, полепнали по стъблата на дърветата и ръждясалите метални крака на старата му люлка. Стъписан, Пол осъзна, че майка му гори снимките на баща му. Тя вдигна глава, а лицето й бе в ивички пепел и сълзи.

— Всичко е наред — рече тя с нетрепващ глас. — Повече няма да горя. Пол, толкова се ядосах на баща ти, но после се сепнах — това е и твое наследство. Изгорих само една кутия. Беше със снимки на момичета, така че едва ли е кой знае колко ценна.

— За какво говориш? — приседна той до нея.

Тя му подаде снимка на самия него, която никога не бе виждал. Беше на около четиринайсет, седнал на люлката на верандата и приведен над китарата, съсредоточено свири, погълнат от музиката, забравил целия свят. Стъписа се какъв миг е уловил баща му — толкова личен, в който е всецяло отдаден, един от онези мигове в живота, когато се чувства най-жизнен.

— Добре. Но не разбирам. Защо си толкова ядосана?

Майка му притисна длани о лицето си за миг и въздъхна.

— Помниш ли историята за нощта, когато се роди, Пол? За снежната буря, как за малко да не успеем да стигнем до клиниката навреме?

— Разбира се. — Изчака я да продължи и макар да не знаеше какво да каже, някак инстинктивно усети, че трябва да е свързано със сестра му — близначката, която бе починала.

— Помниш ли медицинската сестра, Каролайн Гил? Разправяли ли сме ти за нея?

— Да. Не помня името й. Казваше, че е със сини очи.

— Да. Много сини. Вчера дойде. Каролайн Гил. Не я бях виждала от онази нощ. Дойде да ми каже нещо, нещо, което ум не ми го побира. И понеже не знам как, ще го кажа направо.

Хвана ръката му. Той не се дръпна. Сестра му, каза тя спокойно, не умряла при раждането. Родила се със Синдрома на Даун и баща му помолил Каролайн Гил да я отведе в някакъв приют в Луисвил.

— За да ни предпази — рече майка му и гласът й за миг секна. — Така каза. Но тя не могла, сърце не й дало, на Каролайн Гил. Прибрала сестра ти, Пол. Взела Фиби. Толкова години близначката ти е била жива и здрава и е растяла в Питсбърг.

— Сестра ми ли? — изрече Пол. — В Питсбърг? Та аз миналата седмица бях в Питсбърг. — Не че това имаше нещо общо, но не знаеше какво да каже. Изпита непонятна пустота, някаква вцепеняваща безучастност. Той има сестра — това само по себе си е стъписваща изненада. Тя не е съвършена, със забавено развитие е и затова баща му я пратил в някакъв приют. Странно, но в следващия миг изпита не гняв, а страх, някаква отколешна тревога, породена от напористостта на баща му към него, като единствено дете. Породена и от нуждата на Пол да има свой живот, та дори баща му дотолкова да не одобрява, че да ги напусне. Страх, който като надарен алхимик бе превръщал през годините в гняв и бунтарство.

— Каролайн отишла в Питсбърг и започнала нов живот — продължи майка му. — Отгледала сестра ти. Сигурно се е борила с нокти и зъби, няма как иначе, особено в онези години. Мъча се да изпитам благодарност, задето се е грижила за Фиби, но част от мен направо ще се пръсне от яд.

Пол за миг затвори очи, опитвайки се да проумее чутото. Светът му се стори безличен, непонятен, непознат. През всичките тези години се бе мъчил да си представи сестра си, как би изглеждала, а сега никакъв образ не изплуваше в съзнанието му.

— Как е могъл? — попита накрая той. — Как е могъл да го пази в тайна?

— Не знам — рече майка му. — От часове и аз се питам същото. Как е могъл? И как ей така просто си отиде и ни остави да го открием сами?

Седяха смълчани. Пол си спомни как един следобед с баща си проявяваха снимки след деня, в който бе обърнал наопаки тъмната стаичка, когато се чувстваше толкова виновен, както и баща му, когато всичко наоколо бе пропито от казаното и от неизреченото. Тогава баща му му каза, че камера произлиза от френската дума chambre, което ще рече стая. Да си в камерата, значи да вършиш тайнства. Баща му вярваше в това — че всеки човек е отделна вселена. Черни дървета в сърцето, шепа кости — това бе светът на баща му и Пол в живота си не бе изпитвал към него толкова горчива ярост.

— Странно, че не е отпратил и мен — рече той, припомняйки си с какво усилие се противопоставяше на тази представа на баща си за света. Излизаше, свиреше и музиката се изливаше от душата му и се лееше по света, а хората се обръщаха, оставяха питиетата си и се заслушваха, и цяла стая непознати изведнъж се свързваха. — Сто на сто му се е искало.

— Пол! — намръщи се майка му. — Не е така! Ако някога е искал нещо, то е ти да имаш още повече, именно заради това. Очакваше повече. Стараеше се сам да бъде съвършен. За това поне съм сигурна. Всъщност това е и ужасното. Сега, като разбрах за Фиби, проумявам толкова непонятни ми неща около баща ти. Онази стена, която все имах чувството, че ни разделя, тя наистина е била помежду ни.

Стана, влезе в къщата и излезе с две полароидни снимки.

— Ето я — рече тя. — Това е сестра ти, Фиби.

Пол ги взе и се вгледа в едната, после в другата: позиращо за снимка, усмихнато момиченце и един импровизиран кадър как се е прицелила в коша с баскетболна топка. Все още се мъчеше да проумее думите на майка си — това създание с бадемови очи и набити крака е негова близначка.

— Твоята коса е като нейната — рече Нора нежно и приседна до него. — Пол, тя обича да пее. Какво ще кажеш? — Засмя се тя. — И, познай, обича баскетбола.

Пол се изсмя, смехът му преливаше от болка.

— Е — рече той. — Май татко е избрал неподходящото дете.

Майка му взе снимките с изцапаните си от пепел пръсти.

— Не бъди груб, Пол. Фиби страда от Синдрома на Даун. Аз не знам много, но Каролайн може да разправя с часове. Толкова знае, че всъщност не можах да разбера всичко.

Пол прокарваше палец по бетонния ръб на стъпалото, но спря, загледан в струйката кръв от изранения му до живо месо пръст.

— Да не бъда груб ли? Та ние ходихме на гроба й — рече той, като си спомни как майка му минава през вратичката от ковано желязо с огромен букет цветя, оставила го да я чака в колата. Спомни си как тя коленичеше в пръстта да сади телефончета. — Какво ще кажеш?

— Не знам. Имотът бе на доктор Бентли, така че и той трябва да е знаел. На баща ти хич не му се искаше да ме заведе там. Трябваше да го уговарям и то с часове. Навремето си мислех, че се страхува дали ще издържа психически. Ох, колко ме влудяваше… това, че все знаеше кое е най-добро.

Пол се сепна от яростта в гласа й, която му напомни за разговора му с Мишел сутринта. Притисна крайчеца на палеца към устните си и с удоволствие изсмука капчиците кръв, усетил парливия привкус на желязо. Поседяха, без да разменят и дума, отправили поглед към задния двор, целия в пепел, разпилени снимки и овлажнели кутии.

— Какво означава — проговори той, — че е умствено изостанала? Искам да кажа в ежедневието.

— Не знам — майка му отново погледна снимките. — Каролайн каза, че се справя чудесно, каквото и да значи това. Ходи на работа. Има си приятел. Завършила е училище. Но явно не може да се справя с всичко съвсем сама.

— А тази сестра, Каролайн Гил, защо е дошла сега, след толкова години? Какво иска?

— Просто искаше да знам — кротко отговори майка му. — Това е. Нищо не поиска. Пол, тя ни отвори една врата, покани ни. Наистина така мисля. А какво ще стане от тук нататък, зависи от нас.

— И какво е то? Какво ще стане сега?

— Ще ида в Питсбърг. Убедена съм, че трябва да я видя. А за по-нататък, не знам. Дали да я доведа тук? Ние сме й непознати. А и трябва да говоря с Фредерик, той трябва да знае. — За миг закри лице в шепи. — Ох, Пол, как да ида във Франция за две години и да я оставя тук? Не знам как да постъпя. Това ми дойде в повече, изневиделица.

Разпръснатите по тревата снимки потрепнаха на вятъра. Пол седеше смълчан и се бореше с обърканите си чувства — яд го беше на баща му, всичко му се струпа изневиделица, а и му беше мъчно за онова, което е загубил. И освен това се тревожеше, колкото и да е ужасно да се притесняваш за подобно нещо, но ако се наложи да се грижи за сестра си, която не може да се справя сама? Дали ще се справи? В живота си не бе срещал човек с изоставащо развитие и всички образи, които си представяше, бяха отчайващи. Нито един не отговаряше на слънчевото, усмихнато момиченце от снимката, а това си бе смущаващо.

— И аз не знам — рече той. — Може би първо трябва да пооправим тази бъркотия.

— Тя е твоето наследство — рече майка му.

— Не само моето — умислено изрече той, подбирайки думите си. — И на сестра ми.

И този, и на следващия ден подреждаха снимки, пренареждаха кутии и ги извличаха в хладния гараж. Докато майка му се срещаше с галеристите, Пол се обади на Мишел да й обясни какво се е случило и да й каже, че в крайна сметка няма да успее да иде на концерта. Очакваше тя да се ядоса, но тя безмълвно го изслуша и затвори. Опита се да й се обади повторно, но се включваше телефонният секретар и така цял ден. Сто пъти му мина през ума да се качи на колата и да натисне газта до Синсинати, но знаеше, че полза няма. Знаеше още и че не иска да продължава така, до безкрай да обича Мишел повече отколкото тя би могла да го обикне. Затова си наложи да остане. Отдаде се на физическа работа — трябваше да опакова всичко в къщата, а вечерта отиде до библиотеката да потърси книги за Синдрома на Даун.

Във вторник сутрин двамата с майка му, умълчани, отнесени и напрегнати, се качиха в нейната кола и поеха над река Охайо, през тучната зеленина в края на лятото. Беше ужасна жега, а листата на житата потрепваха на фона на ширналото се синьо небе. В Питсбърг пристигнаха заедно със стотиците връщащи се от празника на Четвърти юли коли, минаха през тунела, който излезе на мост, а от него се откри смайваща гледка към мястото, където двете реки се сливаха. Изпъплиха сред натовареното движение в центъра и по Мононгаела навлязоха във втори дълъг тунел и стигнаха пред тухлената къща на Каролайн Гил на една оживена улица с дървета от двете страни.

Каролайн бе казала да паркират на алеята и те така и сториха, слязоха от колата и се протегнаха. Отвъд ивица трева няколко стъпала водеха към тесен двор и високата тухлена къща, където сестра му е отраснала. Пол огледа къщата, а тя толкова му напомни за Синсинати и бе толкова различна от собственото му кротко детство с уюта и непретенциозността на предградията. Колите фучаха по улицата покрай дворчета с пощенски кутии към разпрострелия се навред нажежен и многолюден град.

Градините покрай алеята до една са в цветя — ружи и ириси във всички цветове на дъгата, а белите им и пурпурни езичета изпъкват сред тревата. В тази градина една жена работи в леха от избуяли домати. Зад нея расте редица люлякови храсти, а гръбчетата на бледите им листенца проблясват от ветреца, който раздвижва горещия въздух, но без да го охлажда. Жената, в тъмносини шорти и бяла тениска с памучни ръкавици на ярки цветя, изправи гръб, както е клекнала и обърса чело с обратното на ръката си. Потокът от коли не секваше и тя не ги бе чула. Откърши един доматен лист и го притисна до носа си.

— Това тя ли е? — попита Пол. — Това ли е медицинската сестра?

Майка му кимна. Бе скръстила плътно ръце пред гърди, сякаш да се предпази. Слънчевите очила скриваха очите й, но той и бездруго виждаше колко е нервна, колко е бледа и напрегната.

— Да. Това е Каролайн Гил. Пол, след като вече дойдохме, не съм сигурна, че ще имам сили да го направя. Може би ще е най-добре просто да се върнем.

— Изминахме толкова път. А и те ни очакват.

Тя леко, уморено се усмихна. Почти не бе спала от дни, дори устните й бяха пребледнели.

— Няма как да ни очакват — рече тя. — Просто няма как.

Пол кимна. Задната врата се полюшна и се отвори, но фигурата на верандата бе в сянка. Каролайн се изправи, бършейки ръце о шортите си.

— Фиби — подвикна тя. — Ето те и теб.

Пол усети майка му да се изопва като струна, но не погледна към нея. Вместо това отправи поглед към верандата. Мигът се проточи, провлече се, а слънцето ги притискаше от висините. Най-сетне фигурата се появи с две чаши вода в ръце.

Той се вторачи. Нисичка, много по-ниска от него и косата й е по-тъмна, по-рядка и по-перушинеста, подстригана на венец около лицето й. Бледа като майка му и от разстояние чертите й изглеждат нежни върху широкото лице, което му се стори някак приплеснато, сякаш някой го е притискал прекалено дълго в стена. Очите й са леко скосени, ръцете и краката по-късички. Това не е момиченцето от снимките, а зряла негова връстница с леко прошарени коси. И неговата брада тук-там е побеляла, остави ли я да порасне. Беше с къси панталонки на цветя — набита, закръгленичка, като ходи, търка колене.

— О! — простена майка му с ръка на сърцето. Очите й бяха скрити зад слънчевите очила и той се радваше, че е така — това бе прекалено личен миг.

— Всичко е наред — рече той. — Нека просто постоим.

Слънцето прежуряше, автомобилите фучаха. Каролайн и Фиби седнаха една до друга на стъпалата към верандата, отпивайки вода.

— Готова съм — каза майка му накрая и двамата поеха по стълбите към тясната морава сред зеленчуците и цветята. Каролайн ги видя първа — вдигна ръка на чело, присви очи срещу слънцето и стана. Фиби също стана и двете се спогледаха през моравата. После Каролайн хвана Фиби за ръка. Срещнаха се при лехата с домати, вече натежали от назряващ плод и изпълващи въздуха със свеж, парлив аромат. Никой не проговори. Фиби впери поглед в Пол и след дълъг-предълъг миг протегна ръка и го докосна по бузата леко, нежно, сякаш да провери дали е истински. Пол безмълвно кимна, сериозен, без да откъсва очи от нея. Жестът й му се стори някак естествен, Фиби просто иска да го опознае. И той иска да я опознае, но представа нямаше какво да й каже, на появилата се изневиделица своя сестра, с която е свързан и все пак един за друг са съвършено непознати. Освен това ужасно се притесняваше да не би да постъпи не както трябва. Как да говориш с умствено изоставащ човек? Всички книги, които изчете през съботата и неделята, всички описания на клинични случаи, нищо не го подготви за срещата с реалното човешко същество, чиято ръка тъй нежно го погали по бузата.

Не друг, а Фиби се съвзе първа.

— Здравейте — каза тя, официално подавайки ръка. Пол пое десницата й, усети мъничките й пръстчета, но все още не можеше да пророни и дума. — Аз съм Фиби. Радвам се да се запознаем. — Говореше неясно, трудно й се разбираше. После се обърна към майка му по същия начин.

— Здравей — откликна майка му и прегърна ръката й в своите. Гласът й прозвуча прочувствено. — Здравей, Фиби. И аз много се радвам да се запознаем.

— Ужасна жега е — намеси се Каролайн. — Да влезем вътре. Вентилаторите работят. А и Фиби направи студен чай сутринта. Беше много развълнувана заради гостуването ви, нали, скъпа?

Фиби се усмихна и кимна с внезапно обзела я свенливост. Последваха я сред хладината на къщата. Стаите бяха малки, но безупречно обзаведени, с красива дърворезба и стъклена врата между хола и трапезарията. Целият хол бе в слънчева светлина, с поопърпани, виненочервени мебели. В дъното бе разпънат голям стан.

— Тъка шал — каза Фиби.

— Красив е — рече майка му и прекоси стаята да пипне преждите — тъмнорозово, кремаво, жълто и резеда. Беше свалила слънчевите си очила и вдигна очи, но гласът й бе все така развълнуван. — Сама ли избра цветовете, Фиби?

— Това са любимите ми цветове — отвърна Фиби.

— И моите — рече майка му. — Когато бях на твоите години, и на мен това ми бяха любимите цветове. Роклите на шаферките ми бяха в тъмнорозово и кремаво и носеха жълти рози.

Пол се сепна при тези думи, но всички снимки, които бе виждал, бяха черно-бели.

— Този шал ще е за теб — рече Фиби и седна на стана. — Ще го направя за теб.

— О! — възкликна майка му и за миг затвори очи. — Фиби, чудесен е.

Каролайн донесе студен чай и четиримата неловко седнаха в хола и поведоха тягостен разговор за времето и за възраждането на Питсбърг след срива на стоманодобивната индустрия. Фиби седна пред стана и без да пророни и дума, движеше совалката напред-назад и само от време на време, когато споменеха името й, вдигаше поглед. Пол не я изпускаше от очи, макар и с периферното си зрение. Ръцете й бяха мънички и пухкави. Работеше съсредоточена в совалката, прехапала долната си устна. Най-сетне майка му изпи чая си и каза:

— Ами, ето ни. Само че представа нямам какво следва насетне.

— Фиби — рече Каролайн. — Ела при нас.

Без да отговори, Фиби се приближи и седна на канапето до Каролайн.

Майка му заговори ужасно припряно, сключила ръце, много нервна.

— Не знам как е най-добре да постъпим. Май това място тук го няма на никоя карта. Искам да предложа дома си на Фиби. Може да дойде да живее с нас, стига да иска. Толкова мислих през последните дни. Ще ми трябва цял живот да наваксам. — Тук тя замълча, после се обърна към Фиби, която бе вперила ококорени, бдителни очи в нея. — Фиби, ти си моя дъщеря, разбираш ли какво ти казвам? Това е Пол, брат ти.

Фиби хвана Каролайн за ръката.

— Това е мама — каза тя.

— Да — Нора погледна Каролайн и опита още веднъж. — Това е майка ти. Но и аз съм твоя майка. Ти израсна в утробата ми, Фиби — потупа тя корема си. — Израсна точно тук. Но после се роди и майка ти, Каролайн, те отгледа.

— Аз ще се женя за Робърт — отвърна Фиби. — Не искам да живея у вас.

Пол бе наблюдавал терзанията на майка си цяла събота и неделя и при думите на Фиби изпита физическа болка, сякаш го изрита. Видя, че и на майка му подействаха така.

— Всичко е наред, Фиби — каза Каролайн. — Никой не мисли насила да те изпраща където и да било.

— Аз нямах предвид… исках само да предложа… — майка му млъкна и отново си пое дълбоко дъх. Очите й бяха тъмнозелени, тревожни. Опита още веднъж. — Фиби, двамата с Пол бихме искали да се сближим с теб. Това е. Моля те, не се плаши от нас, нали? Искам да кажа… имам предвид… домът ми е отворен за теб. Когато решиш. Където и да ида, винаги ще си добре дошла. И се надявам да го сториш. Надявам се някой ден да ми дойдеш на гости, това е. Така добре ли е?

— Сигурно — отстъпи Фиби.

— Фиби — обади се Каролайн. — Защо не покажеш на Пол къщата. Искам да си поговорим с мисис Хенри. И не се тревожи, скъпа — додаде тя и нежно сложи ръка на рамото на Фиби. — Никой никъде няма да ходи. Всичко е наред.

Фиби кимна и стана.

— Искаш ли да видиш стаята ми? — Обърна се тя към Пол. — Имам нов грамофон.

Пол погледна към майка си и тя кимна и ги загледа как прекосяват стаята един до друг. Пол последва Фиби по стълбите.

— Кой е Робърт? — попита той.

— Моят приятел. Ние ще се женим. Ти женен ли си?

Споменът за Мишел го прониза и Пол поклати глава.

— Не.

— Имаш ли си приятелка?

— Не. Имах, но тя ме напусна.

Фиби застана на най-горното стъпало и се обърна. Гледаха се в очите, толкова близо един до друг, че Пол се чувстваше неловко, бяха нарушили личното му пространство. Отвърна очи, после отново я погледна, а тя все така бе приковала поглед в него.

— Не е възпитано да се вторачваш в хората — рече той.

— Ама… изглеждаш тъжен.

— Аз съм тъжен — каза той. — Всъщност съм много, много тъжен.

Тя кимна и за миг сякаш я обзе неговата тъга — изражението й помръкна, но след малко пак се проясни.

— Хайде — каза тя и го поведе по коридора. — Имам и нови плочи.

Седнаха на пода. Стените на стаята бяха розови с пердета на бели и розови карета по прозорците. Пол се сети за Робърт и се запита дали Фиби наистина ще се омъжва. После се почувства отвратително, задето изобщо си задава подобен въпрос — че защо да не се омъжи или да направи каквото и да било? Сети се за втората спалня в къщата на родителите си, където като малък от време на време отсядаше баба му. Тя бе приготвена за Фиби и Фиби можеше да я изпълни със своята музика и вещи. Фиби сложи албума и увеличи звука на грамофона, от който гръмна „Обичай, обичай ме силно“, а тя с полузатворени очи заприпява. Имаше хубав глас, даде си сметка Пол и като понамали звука, прегледа набързо останалите плочи. Имаше много популярни изпълнители, както и симфонична музика.

— Харесвам тромбоните — рече тя, уж изтегляйки цуга на тромбон и щом Пол се засмя, се засмя и тя. — Аз наистина харесвам тромбони — въздъхна тя.

— Аз свиря на китара — рече той. — Знаеше ли?

Тя кимна.

— Мама ми каза. Като Джон Ленън.

Той се усмихна.

— Донякъде — учуди се той на себе си, че вече си приказват. Свикна с изговора й и колкото повече си приказваха, толкова по-истинска ставаше тя, просто себе си, за нея категория няма. — Чувала ли си за Андре Сеговия?

— Ъхъ.

— Той наистина е страхотен. Любимият ми композитор. Някой ден ще ти изсвиря нещо от него, искаш ли?

— Пол, харесваш ми. Много си мил.

Той усети, че се усмихва, очарован и поласкан.

— Благодаря. И ти ми харесваш.

— Но не искам да живея с вас.

— Няма нищо. И аз не живея с майка си. Живея в Синсинати.

Лицето на Фиби засия.

— Самичък ли?

— Да — рече той, съзнавайки, че като се върне, Мишел ще си е отишла. — Сам-самичък.

— Късметлия.

— Сигурно — сериозно каза той, осъзнавайки в миг, че наистина е. Онова, нещата, които приемаше за даденост, за Фиби всъщност са мечта. — Да, късметлия съм. Наистина.

— И аз съм късметлийка — откликна тя за негова изненада. — Робърт има хубава работа, моята също е добра.

— Какво работиш? — попита Пол.

— Правя копия — отговори тя с притихнала гордост. — Стотици, хиляди копия.

— И харесва ли ти?

Фиби се усмихна.

— И Макс работи там. Тя ми е приятелка. Имаме двайсет и три различни цвята хартия.

Фиби заприпява доволна, внимателно остави плочата настрана и избра друга, без да бърза, с внимателни и отмерени движения. Пол си я представи на работа, как се шегува с приятеля си, а от време на време поспира да се порадва на пъстроцветните хартии или свършената работа. От долния етаж дочу притихналите гласове на майка си и Каролайн Гил, които обсъждаха как да постъпят. Дълбоко засрамен си даде сметка, че съжалението му към Фиби, както и притесненията на майка му, че тя не може да бъде самостоятелна, са не само глупави, а и излишни, Фиби се харесваше, харесваше и живота си, беше щастлива. Всичките му стремежи, състезания и награди, дългата и безплодна битка да угоди и на себе си, и на баща си, в сравнение с живота на Фиби, от първото до последното, му се сториха някак глупави.

— Къде е баща ти? — попита Пол.

— На работа. Кара автобус. Харесваш ли „Жълтата подводница“?

— Да. Харесвам я.

Лицето й грейна и тя пусна плочата.

III

1 септември 1989 година

В слънчевия ден откъм църквата се лееха звуци. Пол бе застанал пред яркочервената врата и усещаше музиката като нещо зримо, сякаш я виждаше как преминава сред листата на тополата и се разстила по тревата като прашинки светлина. На органа свиреше една перуанка, която му беше приятелка, Алехандра. Беше червенокоса и ходеше със стегната конска опашка. Появи се в апартамента му в мрачните дни, след като Мишел си отиде, със супа и студен чай и го смъмри. Ставай, рязко дръпна пердетата тя и събра мръсните чинии в мивката. Ставай. От шляене и мотаене полза никаква, още повече заради една флейтистка. Те до една са все вятърничави, не го ли знаеше? Направо не ми се вярва, че се задържа толкова дълго. Две години. Това трябва да е рекорд.

Сега звуците изпод пръстите на Алехандра се лееха като сребрист водопад, последван от ярко кресчендо, извисиха се и за миг застинаха сред слънчевата светлина. Смеейки се, на входа се появи майка му, леко прихванала Фредерик под ръка. Двамата пристъпиха сред ярките лъчи, сред искрящ дъжд от семенца просо и цветни листчета.

— Хубаво е — отбеляза Фиби, застанала до него.

Беше със сребристозелена рокля и в дясната си ръка нежно държеше нарцисите, които носи на сватбата. Беше усмихната, притворила очи от удоволствие, с дълбоки трапчинки по пухкавите бузки. Цветните листенца и семенцата се извиха в дъга срещу яркото небе, а Фиби радостно се смееше, докато те падаха. Пол се загледа в нея, непознатата му близначка. Двамата заедно минаха по пътеката на малката църквица до олтара, където ги чакаха майка им и Фредерик. Той крачеше бавно, а тя, съсредоточена, внимателно стъпваше до него, решена да направи всичко както трябва, прихванала го за лакътя. Докато младоженците си разменяха клетвите, сред мертеците прелитаха лястовички, но от самото начало майка му беше категорична, че точно в тази църква ще е церемонията, както и при всички необичайни, неочаквани и предизвикали толкова сълзи разговори за Фиби и нейното бъдеще, че на сватбата й и двете й деца ще застанат до нея.

Нов залп, този път от конфети, последван от звънлив, леещ се смях. Майка му и Фредерик сведоха глави, а Бри отупа пъстрите хартиени кръгчета от раменете и косите им. Навред бе осеяно с пъстри конфети и тревата приличаше на мозайка.

— Права си — обърна се Пол към Фиби. — Хубаво е.

Тя кимна, този път умислена, и приглади полата си с две ръце.

— Майка ти заминава за Франция.

— Да — рече Пол, въпреки че като я чу да казва майка ти, се стегна. Така се приказва за непознати, но всъщност те не се познаваха. И това всъщност бе и най-голямата болка на майка му, разделящите ги загубени години, внимателно подбраните, официални слова там, където трябваше да говори непринуденост и любов. — И ние с теб, след някой и друг месец — припомни й той най-сетне уговорените планове, — ще им идем на гости във Франция.

По лицето на Фиби премина мимолетна като облаче тревога.

— После ще се върнем — внимателно додаде той, припомняйки си колко я уплаши предложението на майка му да замине с нея за Франция.

Тя кимна, но изражението й си остана тревожно.

— Какво има? — попита той. — Какво те притеснява?

— Яденето на охлюви.

Пол я погледна изненадан. В преддверието преди сватбата с Бри и майка му се шегуваха какво угощение ще си направят в Шатоньоф. Фиби бе застанала край тях, без дума да продума и той мислеше, че не им обръща внимание. Още една загадка — присъствието на Фиби, какво ли вижда, чувства и разбира тя. Всичко, което знае за нея, може да побере върху картонче от картотека: обича котки, тъче, слуша радио, пее в църква. Често се усмихва, обича да прегръща хората и също като него е алергична към ужилвания от пчели.

— Охлювите не са чак толкова лоши — рече той. — Малко са жилави. Нещо като чеснова дъвка.

Фиби направи физиономия и се засмя.

— Гадно — каза тя. — Това е гадно, Пол.

Вятърът леко вееше в косите й и тя не откъсваше очи от гледката пред тях: разхождащи се гости, слънчеви лъчи, листа, всички вплетени ведно от музиката. Бузите й бяха осеяни с лунички, също като неговите. В дъното на моравата майка му и Фредерик вдигнаха сребърен нож за торта.

— Ние с Робърт — обади се Фиби, — и ние ще се оженим.

Пол се усмихна. При първото си ходене до Питсбърг видя Робърт. Отидоха до магазина за хранителни стоки, в който работеше, да се запознаят — висок, учтив, в кафява униформа с прикачена табелка с името му. Когато Фиби свенливо ги представи, Робърт начаса хвана десницата на Пол и го потупа по рамото, сякаш се срещат след дълга раздяла. Радвам се да те видя, Пол. Двамата с Фиби ще се женим, така че съвсем скоро вече ще сме братя, какво ще кажеш? После, доволен, без да чака отговор, убеден, че светът е прекрасен и че Пол споделя радостта му, прегърна Фиби и двамата останаха така, усмихнати.

— Жалко, че Робърт не можа да дойде.

Фиби кимна.

— Робърт обича празненства — каза тя.

Пол видя майка си да слага парченце торта в устата на Фредерик, докосвайки с палец крайчеца на устната му. Роклята й бе кремава, а на фона на късата, прошарена руса коса, очите й изглеждаха по-големи. Сети се за баща си и се запита как ли е изглеждала тяхната сватба. То се знае, бе гледал снимки, но те показваха само видимото. Искаше да разбере каква е била светлината, как е звучал смехът им, дали баща му се е свел като Фредерик в момента да целуне майка му, след като е облизал остатък от тортената глазура от устните си.

— Харесвам розовите цветя — каза Фиби. — Искам на сватбата ми всичко да е в розови цветя. — В миг стана сериозна, посмръщи се, сви рамене, а зелената й рокля леко се приплъзна по ключицата. Поклати глава. — Само че с Робърт първо трябва да съберем пари.

Ветрецът повя по-силно и Пол си представи Каролайн Гил, висока и напрегната, във фоайето на хотела в центъра на Лексингтън заедно със съпруга си Ал и Фиби. Предния ден се срещнаха там, на неутрална територия. Бяха изнесли всичко от къщата на майка му и забиха в двора табелка ПРОДАВА СЕ. Довечера двамата с Фредерик заминават за франция. Каролайн и Ал бяха пристигнали от Питсбърг и след като всички похапнаха сред учтив, но скован разговор, оставиха Фиби за сватбата и заминаха за ден-два за Нашвил. Казаха, че ще е първата им почивка заедно, и видимо много се радваха. И все пак Каролайн прегърна два пъти Фиби, после се поспря на тротоара и се обърна да я види през прозореца и й помаха с ръка.

— Харесва ли ти Питсбърг? — попита Пол. Предложиха му там работа, и то добра, имаше и предложение да свири в оркестъра на Санта Фе.

— Питсбърг ми харесва — отвърна Фиби. — Мама казва, че има много стъпала, но на мене ми харесва.

— Може да се преместя там — рече Пол. — Какво ще кажеш?

— Чудесно — откликна Фиби. — Ще можеш да дойдеш на сватбата ми. — После въздъхна: — Една сватба струва много пари. Не е честно.

Пол кимна. Не е, наистина не е честно. В цялата история нищо не е честно. Нито предизвикателствата пред Фиби в свят, който не я приема, нито собственият му, относително уреден живот, нито постъпката на баща им — нищо, нищо не е честно. Внезапно от все сърце му се прииска да подари на Фиби сватбата, за която мечтае. Или поне една торта. То ще е един нищо и никакъв жест сред всичко останало.

— А защо не избягате — предложи той.

Фиби се замисли, въртейки зелена пластмасова гривна около китката си.

— Не — рече тя. — Няма да има торта.

— Амии, знам ли. Няма ли? Искам да кажа защо?

Фиби се поначумери и го погледна дали не се занася с нея.

— Не — категорично повтори тя. — Хората не се женят така, Пол.

Той се усмихна, трогнат от увереността й кое е правилно.

— Знаеш ли, Фиби? Права си.

Откъм обляната в слънце морава долетя смях, когато Фредерик и майка му доядоха парчето торта. Усмихната, Бри вдигна апарата си да снима този последен момент. Пол кимна към масата, по която от ръка на ръка подаваха и редяха чинийки с торта.

— Сватбената торта е на шест етажа. А по средата има ягоди с бита сметана. Какво ще кажеш, Фиби? Искаш ли да я опиташ?

Фиби се усмихна още по-широко и кимна в отговор.

— На моята сватба тортата ще е с осем — рече тя, докато прекосяваха моравата сред гласове, смях и музика.

— Само осем ли? — засмя се Пол. — А защо не десет?

— Глупчо. Голям глупчо си — отсече Фиби.

Отидоха до масата. По раменете на майка му бяха полепнали ярки конфети. Усмихната, тя нежно докосна косата на Фиби и я приглади назад като да бе малко момиченце, Фиби се отдръпна и сърцето на Пол се сви — в тази история няма предвидими решения. Ще прекосяват океана, за да си гостуват, ще си приказват по телефона, но ежедневието им никога няма да възвърне обичайното си непринудено спокойствие.

— Чудесно се справи — каза майка му. — Фиби, толкова се радвам, че двамата с Пол дойдохте на сватбата. Това означава много за мен. Направо нямам думи.

— Обичам сватбите — рече Фиби и се пресегна да вземе чинийка с торта.

Майка му се усмихна понатъжена. Пол наблюдаваше Фиби и се чудеше как тя възприема всичко, което се случва. Наглед като че ли нищо не я тревожи особено, за нея светът е просто смайващо и необикновено място, където всичко може да се случи. Където един ден някаква майка и брат, за които не си и подозирал, че съществуват, могат да се появят на прага ти и да те поканят на сватба.

— Радвам се, че ще ни дойдеш на гости във Франция, Фиби — продължи майка му. — И двамата с Фредерик много се радваме.

Фиби вдигна отново объркан поглед.

— Заради охлювите е — обясни Пол. — Не обича охлюви.

— Не се притеснявай — засмя се майка му. — И аз не ги обичам.

— И после ще се прибера у дома — уточни Фиби.

— Точно така — нежно рече майка му. — Да. Така се разбрахме.

Пол ги наблюдаваше, безсилен срещу загнездилата се в него като камък болка. На ярката светлина се стъписа колко състарена е майка му — кожата й изтъняла, русата й коса вече побеляла. Стъписа го и хубостта й. Изглеждаше красива и уязвима и недоумяваше, както толкова често през последните седмици се бе чудил, как е могъл баща му да я предаде, да предаде всички тях.

— Как е могъл? — тихо попита той. — Как е могъл да не ни каже?

Тя се обърна. Беше сериозна.

— Не знам. Никога няма да разбера. Но си мисля, какъв ли е бил животът му, Пол. Да крие такава тайна толкова години.

Той погледна оттатък масата. Фиби стоеше до една топола, чиито листа тъкмо пожълтяваха, и обираше с лъжичка разбитата сметана от тортата си.

— Животът ни щеше да е толкова различен.

— Да. Така е. Но не е различен, Пол. Просто е такъв, какъвто е.

— Защитаваш го — провлече той.

— Не. Прощавам му. Или поне се опитвам. Има разлика.

— Той не заслужава прошка — рече Пол и сам се изненада от нестихналата си язвителност.

— Може и така да е — съгласи се майка му. — Само че ние с теб и Фиби имаме избор. Да продължаваме да се цупим и сърдим или да се опитаме да продължим. Нищо не ми е било по-трудно от това да забравя справедливия си гняв. Още се боря да го преодолея. Но съм решена да успея, искам да го забравя.

Той се замисли.

— Предложиха ми работа в Питсбърг.

— Сериозно! — впи тя поглед в него, а очите й бяха невероятно тъмнозелени на светлината. — Ще приемеш ли?

— Така мисля — рече той и си даде сметка, че всъщност вече е решил. — Предложението е много добро.

— Нищо не можеш да промениш — меко рече тя. — Не можеш да промениш миналото, Пол.

— Знам. — И той наистина го знаеше. Когато отиде за пръв път в Питсбърг, бе убеден, че от него зависи дали да предложи помощта си или не. Притесняваше го отговорността, която трябва да поеме, плашеше го промяната, която изостаналата му сестра ще внесе в живота му, а тази същата сестра го изненада — всъщност направо загуби и ума, и дума, — като каза: Не, благодаря, харесвам живота си такъв, какъвто е.

— Твоят живот принадлежи единствено на теб — продължи тя по-настоятелно. — Не си отговорен за случилото се. Фиби е добре и е осигурена.

Пол кимна.

— Знам. Не се чувствам отговорен за нея. Наистина. Просто… мислех си, че ще е добре да я опозная. Постепенно. Така де, тя ми е сестра. Работата е добра, а и наистина ми е нужна промяна. Питсбърг е хубав град. Може би ще приема… защо не?

— О, Пол — въздъхна майка му и прокара ръка по късо подстриганата си коса. — Наистина ли е добра?

— Да. Добра е.

Тя кимна.

— Би било хубаво — бавно призна тя — двамата да сте наблизо. Но помисли за всичко останало. Ти си толкова млад и тепърва поемаш по пътя си. Трябва да си сигурен, че ще е добре за теб.

Преди Пол да отговори, се появи Фредерик, сочейки часовника си, и каза, че вече трябва да тръгват, за да не изпуснат самолета. Размениха някоя и друга дума и Фредерик отиде да докара колата, а майка му се обърна към Пол, сложи длан на ръката му и го целуна по бузата.

— Ние ще тръгваме. Ще откараш ли Фиби у дома?

— Да. Каролайн и Ал казаха, че мога да отседна у тях.

Тя кимна.

— Благодаря ти — тихо изрече тя, — че дойде. По хиляди причини сто на сто не ти е било лесно, но за мен това означава много.

— Фредерик ми харесва — рече той. — Надявам се да сте щастливи.

Тя се усмихна и докосна ръката му.

— Толкова се гордея с теб, Пол. Нямаш представа колко се гордея с теб! Колко те обичам! — Обърна се и погледна отвъд масата към Фиби, която бе гушнала букета нарциси и вятърът полюшваше лъскавата й пола. — Гордея се и с двама ви.

— Фредерик те чака — бързо рече Пол, за да прикрие чувствата си. — Време е. Според мен той е готов. Върви и бъди щастлива, мамо.

Тя впери отново поглед в него и постоя така с насълзени очи, после го целуна по бузата.

Фредерик прекоси моравата и се здрависа с Пол. Пол се загледа как майка му прегръща сестра му и дава на Фиби букета си, а Фиби колебливо отвърна на прегръдката й. Майка им и Фредерик се качиха в колата усмихнати и помахаха сред нов порой от конфети. Колата се скри зад завоя и Пол се върна при масата, като поспираше пътьом да поздрави един или друг гост, без да изпуска Фиби от очи. Когато я наближи, я чу развълнувано да разказва на един гост за Робърт и за собствената си сватба. Говореше високо, леко гърлено и непохватно, без да прикрива възбудата си. Забеляза и реакцията на госта — напрегната, колеблива, търпелива усмивка — и трепна. Та Фиби просто иска да сподели. Защото и самият той реагира при подобен разговор по съвършено същия начин само преди няколко седмици.

— Фиби — доближи ги той и я прекъсна, — какво ще кажеш да тръгваме?

— Добре — остави тя чинията си.

Поеха през тучни зелени хълмове и поляни. Денят бе топъл. Пол изключи климатика и отвори докрай прозорците, припомнил си как майка му бясно шофираше по същите пътища, за да избяга от самотата и скръбта си, а вятърът развяваше косите й. Сигурно е изминал хиляди километри с нея насам-натам из щата, лежеше по гръб и се опитваше да се сети къде са по мяркащите се листа, телефонни жици, по небето. Спомни си как бе наблюдавал един параход да плава по тинестите води на Мисисипи, а ярките му колела хвърляха светлина и водни пръски. Така и не разбра защо е толкова тъжна, макар след време да изпитваше същата тъга, където и да идеше.

Сега я няма, няма и помен от тъгата и с нея бе свършил, беше си отишъл и предишният живот.

Караше бързо сред прокрадващата се есен. Кучешкият дрян вече се обагряше — искрящо червени облаци сред хълмовете. Цветният прашец го гъделичкаше по носа и Пол кихна няколко пъти, но не затвори прозорците. Майка му щеше да включи климатика и в колата щеше да е студено като в цветарски кашон. Баща му щеше да си отвори чантата да потърси антихистамина. Фиби, изправила гръб на седалката до него с бяла, почти прозрачна кожа, извади хартиена кърпичка от малка опаковка в голямата си черна чанта от изкуствена кожа и му я предложи. Под кожата й прозираха бледосините й вени. Виждаше пулса й да тупти във врата й спокойно, равномерно.

Неговата сестра. Неговата близначка. Ами ако се бе родила без Синдрома на Даун? Или ако си се беше родила просто каквато е, но баща им не бе вдигнал очи към Каролайн Гил сред трупащия навън сняг и колегата му не бе паднал в канавка? Представи си родителите им — млади, преливащи от щастие как поставят двете повити току-що родени бебета в колата и бавно подкарват по мокрите улици на Лексингтън сред мартенската киша. Слънчевата стая за игра до неговата щеше да е на Фиби. Тя щеше да го гони по стълбите, през кухнята и в избуялата градина и лицето й неизменно щеше да бъде с него, а в смеха му щеше да отеква нейният. Какъв ли щеше да е тогава?

Но майка му беше права, никога нямаше да разбере какво би било. Разполагаше единствено с фактите. Баща му изродил собствените си близнаци насред неочаквана буря, следвайки до болка познатите му стъпки, без да откъсва поглед от пулса и туптенето на сърцето на жената на операционната маса, от опънатата кожа, от подаващата се главичка. Момче. Наглед съвършено и дълбоко в съзнанието на баща му се поражда тих напев. След миг, второто бебе. И тогава напевът в душата на баща му секва завинаги.

Наближиха града. Пол изчака да успее да се включи в потока от коли, зави към гробището в Лексингтън и мина през каменния вход. Паркира под един бряст, устоял на столетия суша и болести, и слезе от колата. Заобиколи и отвори вратата на Фиби, като й подаде ръка. Тя учудено погледна дланта му, после него. След това самичка се измъкна от седалката, стискайки нарцисите, чиито стъбла вече се бяха окършили и смачкали. Поеха по пътечката, минаха покрай паметниците и езерото с патиците и той я поведе по тревата към каменната плоча на гроба на баща им.

Фиби прокара пръсти по издяланите в черния гранит имена и дати. Пол за стотен път се запита какво ли си мисли тя. Нарича татко Ал Симпсън. Вечер двамата редят пъзели, той й носи любимите албуми, когато се връща от път, качва я на конче, та да стигне извисилите се листа на чимширите. Няма как това парче гранит, това име да означава каквото и да било за нея.

Дейвид Хенри Маккалистър. Бавно прочете Фиби имената на глас. Те изпълниха устата й и тежко се стовариха на земята.

— Баща ни, нашият отец — рече той.

— Отче наш — поде тя, — Ти, който си на небесата, да се свети името Ти.

— Не — изненадан я спря той. — Нашият. Моят. Твоят.

— Отец наш — повтори тя и той усети колко е объркана и смутена. Думите й бяха на място, но ги изричаше механично, без да означават нищо за нея. — Тъжен си — отбеляза тя. — Ако баща ми умре, и на мен ще ми е тъжно.

Пол се стъписа. Да, това е то — той е тъжен. Ядът му се бе изпарил и неочаквано видя баща си в друга светлина. Самото му присъствие трябва да е напомняло на баща му неизменно, при всеки поглед, при всяко дихание за взетото решение, от което връщане няма. Онези полароидни снимки на Фиби, които Каролайн бе изпращала през годините и които откри в дъното на чекмеджето в тъмната стаичка, след като галеристите си отидоха, както и единствената снимка на семейството на баща му, която пазеше — застанали на верандата на дома им, от който вече няма и следа. И хилядите други, които баща му бе правил една по една, трупайки образ след образ в опит да забули мига, който никога не ще може да промени, и въпреки всичко миналото, което неизменно се надига — неизбледняващо като спомен, всепоглъщащо като мечтите.

Фиби, сестра му, тайната, пазена четвърт век.

Пол отстъпи няколко крачки към чакълената пътека. Спря с ръце в джобовете сред извилите се от повея на вятъра листа, а парче вестник се рееше над редиците бели каменни плочи. Към слънцето приплъзваха облаци и хвърляха сенки по земята, а слънчевите лъчи озаряваха надгробните плочи, тревата, дърветата. От вятъра листата лекичко се посбутаха, тревата прошумоли.

В първия момент звуците бяха толкова тихички, почти като припев на лекия ветрец, едва доловими и той напрегна слух. Обърна се. Фиби, все така застанала до надгробната плоча с ръка върху ръба на черния гранит, пееше. Тревата върху гробовете трептеше, листата танцуваха. Напяваше някакъв химн, който той едва-едва си спомняше. Думите не се чуваха ясно, но гласът й бе чист и нежен и привлече погледите на други дошли на гробището — те обръщаха очи към Фиби с побеляващата коса и рокля на шаферка, към непохватната й поза, неясните слова, към безгрижния й, леещ се глас. Пол преглътна и се вторачи в обувките си. Осъзна, че така ще бъде цял живот, че до последния си ден ще се разкъсва между непохватността на Фиби, трудностите, с които се сблъсква, само защото е различна и въпреки всичко завладяващата й, неприкрита и непритворна любов.

Да, нейната любов. И погълнат от звуците, Пол осъзна собствената си, неизпитвана досега и невероятно простичка обич към нея.

Гласът й, висок и ясен, отекваше сред листата, сред слънчевите лъчи. Разливаше се по чакъла, по тревата. Представи си отлитащите сред въздуха звуци като падащи във вода камъчета, които набраздяват невидимата повърхност на света. Вълни от звуци, вълни от светлина — баща му се бе опитал да застопори всяко нещо на място, но светът е непостоянен и нищо не може да го спре.

Наоколо се понасят листа, лее се слънчева светлина. Спомни си думите на стария химн и поде мелодията, Фиби сякаш не забеляза. Продължи да пее, сякаш за нея гласът му е като повей на вятъра. Гласовете им се сляха, а музиката извираше от самия него, някакъв напев, пропил плътта му, но идваше и някъде извън него, от нейния глас, сроден на неговия. Когато изпяха химна, останаха сред ясната бледа следобедна светлина. Вятърът се засили и прилепи косата на Фиби към врата й, довя изсъхнали листа в основата на изтърканата с годините каменна ограда.

Всичко застина, целият свят замря в този едничък, сякаш увиснал в безвремие миг. Пол не помръдна в очакване какво ще последва.

Секунда, две, три — нищо, нищичко.

После Фиби се обърна бавно и приглади поизмачкалата се пола.

Простичък жест, но отново съживи света.

Пол забеляза колко са къси и дълбоко изрязани ноктите й, колко крехка е китката й върху гранитния надгробен камък. Сестра му има деликатните ръце на майка им. Прекрачи по тревата и я докосна по рамото — време бе да я заведе у дома.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.